ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року | Справа №160/12044/26
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дій, стягнення грошової компенсації,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (далі – відповідач, Департамент), в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Департаменту патрульної поліції по невиплаті грошової компенсації ОСОБА_1 за 45 діб невикористаних щорічних основної і додаткової оплачуваних відпусток (2015 рік - 3 доби, 2025 рік - 33 діб, 2026 рік - 9 діб) розмір якої повинен обчислюватись з середньої заробітної плати ОСОБА_1 за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки; 
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 45 діб невикористаних щорічних основної і додаткової оплачуваних відпусток (2015 рік - 3 доби, 2025 рік - 33 доби, 2026 рік - 9 діб) розмір якої розрахувати з середньої заробітної плати ОСОБА_1 за останні 12 календарних місяців роботи, що передували місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. 
- стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено, що він проходив службу на посаді інспектора взводу №1 роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції. Наказом Департаменту від 07.04.2026 р. за №695 о/с позивача звільнено зі служби в поліції й згідно з цим наказом йому підлягала до виплати грошова компенсація за 45 діб невикористаних щорічних основної і додаткової оплачуваних відпусток (2015 рік – 3 доби, 2025 рік - 33 доби, 2026 рік - 9 діб). Відповідно до п. 2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено Кабінетом Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. (далі – Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Не зважаючи на положення вищезазначеної норми, ОСОБА_1 зазначив, що Департамент виплатив йому грошову компенсацію за 45 діб невикористаних щорічних основної і додаткової оплачуваних відпусток, виходячи з грошового забезпечення, яке отримав у місяць звільнення, а саме: 7000,00 грн., тобто з грошового забезпечення, яке нараховано за останній місяць роботи, що не відповідає п. 2 розділу 2 Порядку №100, що також підтверджується листом Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції від 29.04.2026 р. за №202аз/41/19/3-2026.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2026 р. відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
До суду через систему «Електронний суд» надійшов від Департаменту відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив у задоволенні позову відмовити. Власну позицію відповідач аргументував тим, що застосування загального Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р., який є загальною нормою, є безпідставними оскільки врегульовано нормами спеціального законодавства, а саме: абзацом 10 п. 8 р. 3 Порядку та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ за №260 від 06.04.2016 р. (далі – Порядок №260). Цією нормою, зокрема, встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби. Як стверджує відповідач, керуючись вимогами чинного законодавства Департаментом нараховано та виплачено ОСОБА_1 компенсацію за 45 діб невикористаних щорічних оплачуваних основних та додаткових відпусток в розмірі 10 499, 98 грн. (7000 : 30 х 45). Посилання позивача на Порядок №100, який є загальною нормою, на думку відповідача, є безпідставними. При цьому, загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства. Усталеною є позиція Верховного Суду, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Враховуючи наведене, Департамент вважає заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім того, відповідач заперечив проти розміру заявлених позивачем до відшкодування витрат на правову допомогу.
До суду через систему «Електронний Суд» від Департаменту надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення позивачу відзиву на позовну заяву.
До суду через систему «Електронний суд» надійшла від ОСОБА_1 відповідь на відзив, в якій позивачем викладено заперечення на доводи відповідача. З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №260, то, на думку позивача, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону України «Про відпустки». Так, відповідно до частини 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» і частини 1 статті 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні відпустки. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. Позивач вважає, що він має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 р. Також ОСОБА_1 стверджує, що Порядок №260 є спеціальним, він розрахований на ситуацію, коли поліцейський на день звільнення отримує грошове забезпечення (має встановлені оклади, надбавки та премії). Оскільки у даному випадку в місяці звільнення, він отримав не повний розмір грошового забезпечення, то виникає правова прогалина у спеціальному законодавстві. Враховуючи, що спеціальним законодавством (Порядком №260) не врегульовано порядок обчислення середнього грошового забезпечення при такій ситуації, то, на думку позивача, підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме: Порядку №100.
До суду через систему «Електронний Суд» від Департаменту надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначив, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України за №168 від 28.02.2022 р., з метою врегулювання порядку та умов виплати додаткової винагороди поліцейським під час дії воєнного стану наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28.11.2022 р. №775 затверджено Порядок та умови виплати поліцейським додаткової винагороди, одноразової винагороди на період воєнного стану та особливості виплати винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) (далі – Порядок №775). Згідно з пунктом 14 Порядку №775 передбачено, що додаткова винагорода та винагорода за навчання не виплачується за умов, якщо поліцейські, зокрема, перебувають у відпустках - за час перебування у відпустках. Таким чином поліцейські мають право та отримують додаткову винагороду лише за пропорційний час проходження служби (навчання), а за час перебування поліцейського у відпустці зазначена додаткова доплата не передбачена. Відтак відповідач вважає, що додаткова доплата поліцейським не підлягає врахуванню при розрахунку грошової компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні основних та додаткових відпусток. Посилання позивача на розмір грошового забезпечення на березень 2026 року, як на місяць який був останнім повним місяцем нарахування грошового забезпечення, на думку відповідача, не заслуговують на увагу суду у зв`язку з тим, що відповідно до абз. 10 п. 8 р. ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ №260 від 06.04.2016 р. (далі – Порядок №260), виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби. Також відповідач звернув увагу суду на положення п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» за №988 від 11.11.2015 р., якою встановлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Одночасно із цим Департамент зауважив, що розрахунок грошової компенсації за невикористану відпустку здійснювався саме з того грошового забезпечення, на яке позивач мав право за законодавством, а не з того що він фактично отримав на день звільнення. 
До суду через систему «Електронний Суд» від Департаменту надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення позивачу зазначеного заперечення на відповідь відзив з додатками до нього.
До суду надійшли від ОСОБА_1 додаткові пояснення, в яких позивач зазначив, що грошова компенсація за 45 діб невикористаних щорічних основної і додаткової оплачуваних відпусток (2015 рік - 3 доби, 2025 рік - 33 доби, 2026 рік - 9 діб) повинна розраховуватись з його середньої заробітної плати за останні 12 календарних місяців роботи, що передували місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. ОСОБА_1 повідомив, що у цей період він отримував як премію кожного місяця, так і додаткову винагороду, яка встановлено постановою Кабінету Міністрів України №168. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2026 р. витребувано від Департаменту патрульної поліції належним чином засвідчені копії:
- довідки про щомісячні доходи позивача за останні 12 календарних місяців роботи, що передували місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки із зазначенням складових щомісячного грошового забезпечення. 
- довідки про середній заробіток позивача за останні два місяці, що передували місяцю звільнення.
- довідки про складові місячного грошового забезпечення за останні два місяці, що передували місяцю звільнення.
Цією ж ухвалою суд зупинив провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.
До суду через систему «Електронний Суд» від Департаменту на виконання вимог ухвали суду від 20.07.2026 р. надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому відповідач просив долучити до матеріалів наведеної справи довідку про доходи № 862 від 21.07.2026, довідку про доходи № 863 та розрахункові листи ОСОБА_1 (із зазначенням всіх складових) за період з квітня 2025 року по березень 2026 року (включно). Також у цьому клопотанні Департамент повторно наголосив на тому, що грошове забезпечення позивача, його складові та компенсація за невикористану відпустку затверджені спеціальною нормою за своєю правовою природою (абзацом 10 п. 8 р. ІІІ Порядку №260) та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.08.2026 року провадження по справі поновлено.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді інспектора взводу №1 роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції (на момент звільнення позивач мав звання старшого лейтенанта поліції).
Згідно з витягом з наказу начальника Департаменту патрульної поліції «По особовому складу» за №695 о/с від 07.04.2026 р. позивача було звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 07.04.2026 р. з виплатою грошової компенсації за 45 діб невикористаних щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток (2015 рік - 3 доби, 2025 рік - 33 доби, 2026 рік - 9 діб), установивши премію за квітень 2026 року в розмірі 0,00 %.
Станом на день звільнення позивача його стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки в календарному обчисленні -- 10 років 05 місяців 09 днів. 
Окрім того, цим наказом визначено, що сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування ОСОБА_1 , строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, становить 4156,11 грн.
На день звільнення зі служби в поліції розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 становив 7000, 00 грн., у тому числі: посадовий оклад – 2400 грн., оклад за спеціальним званням – 1600 грн., надбавка за стаж служби в поліції – 25% (1000 грн.), надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції – 40% (2000 грн.) та премія 0% згідно наказу Департаменту від 07.04.2026 р. за №695 о/с.
У позовній заяві зазначено, що на виконання даного наказу Департаментом було нараховано та виплачено йому, зокрема, грошову компенсацію за 45 діб невикористаних щорічних основної і додаткової оплачуваних відпусток, виходячи з грошового забезпечення, яке отримав у місяць звільнення (7000,00 грн.), на загальну суму 10 499,98 грн., що підтверджується листом Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції від 29.04.2026 р. за №202аз/41/19/3-2026.
Вважаючи, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено йому при звільненні грошову компенсацію за невикористані відпустки в належному розмірі, зокрема, з урахуванням положень п. 2 розділу 2 Порядку №100, ОСОБА_1 звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 р. (далі – Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).
Означені положення статті 4 Закону №504/96-ВР кореспондуються з частиною 1 статті 83 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 р. (далі - Закон №580-VIII; в редакції, чинній на момент звільнення зі служби в поліції позивача) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 59 Закону №580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (стаття 60 Закону №580-VIII).
Згідно зі ст. 92 Закону №580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами 1-4 статті 93 Закону №580-VIII встановлено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 93 Закону №580-VIII, поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.
При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Частинами 1, 2 статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» №988 від 11.11.2015 р. (далі – Постанова №988), що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. 
Пунктом 2 Постанови №988 встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджується Міністерством внутрішніх справ. 
Наказом Міністерства внутрішніх справ №260 від 06.04.2016 р. затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі – Порядок №260; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Вказаний вище нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС України із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 3 розділу 1 Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. 
До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» та абз. 7 п. 8 р. 3 Порядку №260, поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні.
Так, приписами абз. 7-10 п.8 розділу III Порядку №260 (в редакції, чинній після внесення змін наказом Міністерства внутрішніх справ України №903 від 08.11.2023 р., яка була чинна на момент звільнення позивача) встановлено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.
Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. 
При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. У випадку призупинення виплати грошового забезпечення з підстав, зазначених у пункті 7 цього розділу, виплата компенсації за невикористану відпустку проводиться з розміру грошового забезпечення, яке було встановлено на день призупинення, крім премії.
Судом встановлено, що згідно з витягом з наказу начальника Департаменту патрульної поліції «По особовому складу» за №695 о/с від 07.04.2026 р. позивача було звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 07.04.2026 р.
Цим наказом передбачена виплата позивачу грошової компенсації за 45 діб невикористаних щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток (2015 рік - 3 доби, 2025 рік - 33 доби, 2026 рік - 9 діб).
Вказаний вище наказ позивачем не було оскаржено у передбачений законом порядок та вказаний наказ є чинним. 
Станом на день звільнення позивача зі служби в поліції розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 становив 7000, 00 грн., у тому числі: посадовий оклад – 2400 грн., оклад за спеціальним званням – 1600 грн., надбавка за стаж служби в поліції – 25% (1000 грн.), надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції – 40% (2000 грн.) та премія 0% згідно наказу Департаменту від 07.04.2026 р. за №695 о/с.
На виконання вказаного вище наказу Департаментом було нараховано та виплачено йому, зокрема, грошову компенсацію за 45 діб невикористаних щорічних основної і додаткової оплачуваних відпусток, виходячи з грошового забезпечення, яке отримав у місяць звільнення (7000,00 грн.), на загальну суму 10 499,98 грн., що підтверджується листом Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції від 29.04.2026 р. за №202аз/41/19/3-2026.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вже розглядав справи з подібними правовідносинами, зокрема, №826/8185/18 за позовом до Національної поліції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії; №818/1276/17 за позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області про стягнення грошової компенсації, середнього заробітку, матеріальної допомоги та моральної шкоди.
Предметом спору у цих справах були дії відповідачів щодо невиплати позивачам (поліцейським) грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, що передують року звільнення. Проте під час їхнього розгляду суди дійшли різних правових висновків.
У постанові від 23.10.2019 р. в справі №826/8185/18 Верховний Суд виходив з того, що питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки не врегульоване положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, а тому при вирішенні цього питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону №504/96-ВР.
Проте у постанові від 06.02.2020 р. в справі №818/1276/17 Верховний Суд зазначив, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, урегульовані нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. На підставі пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. 
Позиція аналогічного змісту також наведена Верховний Судом у постановах від 07.08.2019 р. в справі №820/5122/17, від 31.03.2020 р. в справі №808/2122/18, від 02.07.2020 р. в справі №825/1038/16.
Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що на момент звільнення позивача зі служби в поліції питання визначення розміру та порядку виплати грошової компенсації за невикористані відпустки було спеціально врегульовано Порядком №260, який підлягав застосуванню відповідачем під час проведення остаточного розрахунку.
За таких обставин доводи позивача про необхідність застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р., є безпідставними, оскільки зазначений Порядок регулює загальні трудові правовідносини та застосовується лише за відсутності спеціального правового регулювання. 
Натомість, спірні правовідносини врегульовані спеціальними нормами Порядку №260, які й підлягають застосуванню.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідач правомірно здійснив позивачу розрахунок та виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки, виходячи з вимог Порядку №260, а саме: з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого позивач мав на день звільнення, із визначенням одноденного розміру грошового забезпечення шляхом ділення його на 30 календарних днів.
Суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.
Інші доводи сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, підстави для стягнення з відповідача судових витрат пов`язаних з розглядом цієї справи відсутні, отже розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 9, 72, 77, 241, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дій, стягнення грошової компенсації,- відмовити.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 07.08.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса