Справа №573/21/26 	
Номер провадження 22-ц/816/2267/26 	
Категорія - 44 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Нестеренка М.В. (суддя-доповідач), суддів: Сидоренко А.П., Сізова Д.В.,
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
у присутності:
представника позивача адвоката - Доценка Артура Миколайовича
представника відповідача Сумської обласної прокуратури - Мороза Олександра Володимировича
представника відповідача Державної казначейської служби України - Кравченко Наталії Миколаївни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України 
на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 22 квітня 2026 року (головуючий суддя Черкашина М.С.), ухваленого у місті Білопілля, повний текст складений 23 квітня 2026 року,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Сумської обласної прокуратури, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Даценка А.М. звернувся до Білопільського районного суду Сумської області з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Сумської обласної прокуратури, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 000 гривень.
Позов обгрунтований тим, що позивач з 29 липня 2013 року по 18 листопада 2024 року незаконно перебував під слідством та судом у кримінальному провадженні, за результатами розгляду якого був остаточно виправданий за відсутністю у його діях складу кримінальних правопорушень.
Посилався на те, що в ході кримінального переслідування щодо нього проводилися обшуки, негласні слідчі (розшукові) дії, аудіо- та відеоспостереження, його було затримано, взято під варту, оголошено в розшук, відсторонено від посади, а також застосовано інші процесуальні обмеження, що істотно втручалися у його особисте та професійне життя.
На обґрунтування позову вказував, що тривале кримінальне переслідування, неодноразова зміна стороною обвинувачення змісту підозр та обвинувальних актів, значний суспільний резонанс справи, а також необхідність протягом понад одинадцяти років доводити свою невинуватість завдали йому істотних моральних страждань, призвели до постійного психологічного напруження, порушення звичного способу життя, погіршення стану здоров`я, зниження авторитету, честі, гідності та ділової репутації, погіршення відносин з оточуючими та вимагали значних зусиль для відновлення порушених прав.
Наголошував, що кримінальне провадження тривало понад одинадцять років, протягом яких він брав участь у значній кількості судових засідань у судах різних інстанцій, сумлінно виконував покладені на нього процесуальні обов`язки та перебував у стані постійної невизначеності щодо результатів розгляду справи та можливості призначення покарання у виді позбавлення волі.
Посилаючись на положення статті 56 Конституції України, статей 23, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач вважав, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
З урахуванням тривалості перебування під слідством та судом, характеру застосованих до нього процесуальних заходів, наслідків для його здоров`я, особистого життя та репутації позивач просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 5 000 000 грн, а також витрати на правничу допомогу у сумі 23 769 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу, які очікує понести у цій справі, у сумі 75 000 грн.
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 22 квітня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 159 274 (один мільйон сто п`ятдесят дев`ять тисяч двісті сімдесят чотири) грн. 46 коп. та 23 769 (двадцять три тисячі сімсот шістдесят дев`ять) грн. судових витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду кримінального провадження № 573/553/14-к. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 4 636 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що право позивача на відшкодування шкоди виникло у зв`язку з його виправданням вироком Білопільського районного суду Сумської області від 04 вересня 2020 року, який набрав законної сили 18 листопада 2024 року, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень. Суд зазначив, що таке виправдання свідчить про незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, а тому відповідно до статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» він має право на відшкодування моральної шкоди незалежно від вини державних органів та незалежно від доведення понесення матеріальних витрат.
Визначаючи розмір відшкодування, суд виходив із того, що період перебування позивача під слідством та судом підлягає обчисленню з моменту повідомлення йому про підозру - 16 вересня 2013 року – до набрання виправдувальним вироком законної сили, що становить 11 років 2 місяці 2 дні (134 місяці 2 дні). Суд врахував характер та тривалість кримінального переслідування, проведення щодо позивача обшуків, його затримання, тримання під вартою, відсторонення від посади, тривалість судового розгляду, а також глибину душевних переживань і необхідність докладання значних зусиль для відновлення порушених прав. При цьому суд керувався вимогами розумності та справедливості і визначив розмір моральної шкоди виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи, у сумі 1 159 274,46 грн.
Разом із тим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі 5 000 000 грн, оскільки такий розмір не був належним чином обґрунтований та підтверджений доказами.
Також суд виходив із того, що витрати позивача на правничу допомогу у кримінальному провадженні в сумі 23 769 грн підтверджені договором про надання правничої допомоги, додатком до нього та актом приймання виконаних робіт, а тому підлягають відшкодуванню в повному обсязі як майнова шкода, завдана незаконним кримінальним переслідуванням.
Водночас заявлені у цій цивільній справі витрати на професійну правничу допомогу в сумі 75 000 грн суд визнав завищеними та неспівмірними зі складністю справи й обсягом виконаних адвокатом робіт. Врахувавши критерії розумності та співмірності, суд визначив доведеними витрати на правничу допомогу в сумі 20 000 грн та, з огляду на часткове задоволення позову, стягнув їх пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 4 636 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Із таким рішенням суду не погодився відповідач Державна казначейська служба України, подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4636,00 грн з Державного бюджету України.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, оскільки всупереч вимогам статей 137 та 141 ЦПК України стягнув витрати на професійну правничу допомогу з Державного бюджету України, а не здійснив їх розподіл між сторонами спору. На думку апелянта, витрати на правничу допомогу можуть бути покладені виключно на сторону у справі, а не на Державний бюджет України.
Апелянт посилається на те, що держава бере участь у цивільному процесі через відповідний орган державної влади, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, а тому розподіл судових витрат має здійснюватися за загальними правилами цивільного процесу між сторонами спору. При цьому зазначає, що Казначейство не є належним відповідачем у таких справах та не є суб`єктом, діями якого позивачеві заподіяно шкоду.
Крім того, скаржник вказує, що чинним бюджетним законодавством не передбачено бюджетних призначень на виплату витрат на професійну правничу допомогу у цивільних справах, а тому стягнення таких витрат безпосередньо з Державного бюджету України суперечить положенням Бюджетного кодексу України та фактично унеможливлює виконання судового рішення в цій частині.
Також апелянт зазначає, що у разі часткового задоволення позову витрати на професійну правничу допомогу відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а не стягненню з Державного бюджету України.
Посилаючись на наведені обставини, Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного бюджету України 4 636 грн витрат на професійну правничу допомогу, залишивши без оскарження інші висновки суду.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
23 червня 2026 року представник позивача – адвокат Даценко А.М. подав відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відзив мотивований тим, що право позивача на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу прямо передбачене пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та підтверджується усталеною практикою Верховного Суду. 
Зазначав, що положення статті 137 ЦПК України щодо можливості зменшення витрат на правничу допомогу не підлягають застосуванню при вирішенні питання про відшкодування таких витрат відповідно до зазначеного Закону. 
Також посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо того, що боржником у зобов`язанні з відшкодування шкоди є держава Україна, а зазначення у резолютивній частині судового рішення органу, через який здійснюватиметься виконання рішення, або рахунків для списання коштів не є необхідним. Вважав рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що відповідає усталеній судовій практиці.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
29 липня 2013 року до ЄРДР внесено інформацію про кримінальне правопорушення за № 42013200000000107, у витягу вказано наступне: сільський голова Куянівської сільської ради Білопільського району Павленко О.М., який є службовою особою, що займає відповідальне становище, вимагав та отримав неправомірну вигоду від ОСОБА_2 сумою 29000 грн, за вирішення питання про надання в оренду земельної ділянки для ведення водного господарства, яка розташована на території Куянівської сільської ради. 
16 вересня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, а саме в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе та третьої особи за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням влади та службового становища, поєднаного з вимаганням, за попередньою змовою групою осіб.
На підставі ухвали слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми О.В. Сибільова від 31 липня 2013 року по справі № 591/6583/13-к про надання дозволу на проведення обшуку домоволодіння за адресою – АДРЕСА_1 , було проведено обшук.
В подальшому, ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми Міліціанова Р.В. від 19 вересня 2013 року у справі № 591/8219/13-к старшому слідчому СУ УМВС України в Сумській області Бухтіярову А.Г. надано дозвіл на проведення повторного обшуку домоволодіння за адресою – АДРЕСА_1 .
Третій обшук був проведений за вищезазначеною адресою на підставі ухвали слідчого судді Білопільського районного суду Кліщ О.В. від 11 вересня 2014 року по справі №573/1926/14-к.
Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми Сидоренко А.П. від 26 вересня 2013 року у справі № 591/8449/13-к надано дозвіл на затримання позивача та подальше оголошення у розшук, зокрема через оголошення в номері газеті «Білопільщина» за 25 вересня 2013 року (матеріали електронної справи, а.с. 6 зв).
15 жовтня 2013 року ОСОБА_1 було затримано працівниками УВСВБ КОЗ УСБУ України в Сумській області.
16 вересня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України. 
Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми Сидоренко А.П. від 16 жовтня 2013 року по справі № 591/8449/13-к відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, після чого поміщено до Сумського СІЗО, цією ж ухвалою на підозрюваного було покладено ряд обов`язків: 1) прибувати до визначеної службової особи - слідчого, прокурора або суду, із встановленою періодичністю; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора, суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання або роботи; 4) утримуватися від спілкування зі свідками.
24 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з Сумського СІЗО у зв`язку зі сплатою визначеної ухвалою судом застави у розмірі 91 760,00 грн.
Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми Сидоренко А.П. від 28 жовтня 2013 року по справі 591/9319/13-к ОСОБА_1 відсторонений від посади голови Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області на строк з 28 жовтня 2013 року по 16 листопада 2013 року.
05 березня 2014 року досудове розслідування кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 та ОСОБА_3 завершено відкриттям матеріалів для ознайомлення та обвинувальний акт направлено до суду (матер. ел. справи).
Із позовної заяви вбачається, що під час судового розгляду кримінальних проваджень № 42013200000000107 і № 12014200000000039 Білопільським районним судом Сумської області дані провадження на підставі ст. 334 КПК України були об`єднані в одне. 
В зв`язку з цим 24 липня 2014 року заступником прокурора Сумської області Жерьобкіним В.Д. затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , обвинувачення щодо яких було змінено шляхом його конкретизації без зміни правової кваліфікації та обставин вчиненого ними кримінального правопорушення. 
30 липня 2015 року першим заступником прокурора Сумської області Задоренком І.В. було затверджено черговий обвинувальний акт від 29 липня 2015 року відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , обвинувачення щодо яких було змінено шляхом його конкретизації без зміни правової кваліфікації та обставин вчиненого ними кримінального правопорушення. 
17 листопада 2015 року першим заступником прокурора Сумської області Сидоренко І.А. було затверджено черговий обвинувальний акт від 17 листопада 2015 року відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . 
Вироком Білопільського районного суду від 11 грудня 2015 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.368 КК у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину. 
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 30 березня 2016 року вирок Білопільського районного суду Сумської області залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року вирок Білопільського районного суду Сумської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 30 березня 2016 року стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , скасовано й призначено новий розгляд в суді першої інстанції. 
27 грудня 2018 року розпочатий судовий розгляд кримінального провадження в Білопільському районному суді Сумської області. 
Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 04 вересня 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст.190 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю події злочину. 
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року вирок Білопільського районного суду Сумської області від 04 вересня 2020 року залишений без змін. В касаційному порядку вирок суду не оскаржувався, і набрав законної сили 18 листопада 2024 року.
ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Даценка А.М. звернувся до Білопільського районного суду Сумської області з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Сумської обласної прокуратури, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 000 гривень. Свою шкоду обгрунтував тривалим кримінальним переслідуванням, застосуванням щодо нього процесуальних обмежень та необхідністю тривалий час доводити свою невинуватість, що завдало йому значних моральних страждань, погіршило стан здоров`я, негативно вплинуло на його репутацію та звичний спосіб життя.
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 22 квітня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 159 274 (один мільйон сто п`ятдесят дев`ять тисяч двісті сімдесят чотири) грн. 46 коп. та 23 769 (двадцять три тисячі сімсот шістдесят дев`ять ) грн судових витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду кримінального провадження № 573/553/14-к. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 4 636 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).
За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.
Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах [див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)].
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункти 8.5, 8.6), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункти 34, 35)].
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та від 14 січня 2026 року у справі 465/5323/15.
Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (див. пункт 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Пунктом 1-1 статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.
У цій справі ОСОБА_1 пред`явив позов до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Сумської обласної прокуратури. 
Проте, сама Державна казначейська служба України не завдавала позивачеві шкоди, про що свідчать мотиви та підстави позову. Отже, Державна казначейська служба України та її територіальні органи не є належним відповідачем у цій справі.
Натомість завдання моральної шкоди позивач пов`язує з діями Сумської обласної прокуратури.
За приписами пунктів 4 і 5 статті 3 Закону №266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
У цій справі, встановивши факт незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, його виправдання у зв`язку з відсутністю у діях складу кримінальних правопорушень, тривале перебування під слідством і судом, а також наявність передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди, взявши до уваги характер та тривалість допущеного втручання у права позивача, врахувавши вимоги статті 56 Конституції України, статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також зважаючи на те, що належним відповідачем у справах цієї категорії є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильне стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі витрати обґрунтовано стягнуті судом першої інстанції з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, тоді як Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у спірних правовідносинах.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 13 серпня 2025 року у справі №521/8236/23.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини і зміст правовідносин, щодо яких подана апеляційна скарга, а висновки суду відповідають критеріям законності та обґрунтованості. 
З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині - без змін.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Білопільського районного суду Сумської області від 22 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку. Касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 14 липня 2026 року.
Головуючий -  	М.В. Нестеренко	

Судді: А.П. Сидоренко 

Д.В. Сізов