ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/391/26 Справа № 199/7424/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, –

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2022 року  ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29 липня 2021 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2598.

Відповідно до пункту 1 договору позики позикодавець передав на умовах цього договору у власність позичальникові грошові кошти в сумі 752 080,00 грн., що на момент укладання договору є еквівалентом суми 28 000,00 доларів США за офіційний курсом продажу Національного банку України, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до пункту 2 договору позика надавалась строком до 29 липня 2022 року.

Позивач в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики.

Відповідач узяті на себе зобов`язання за договором не виконав та, незважаючи на настання строку виконання зобов`язання – 29 липня 2022 року, до цього часу суму боргу не повернув.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 28 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03 жовтня 2022 року складає 1 023 920,00 грн., а також судові витрати, що складаються із судового збору.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року позовні вимоги  ОСОБА_2  – задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 28 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03 жовтня 2022 року складає 1 023 920,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій 19 червня 2025 року безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої дійшов помилкового висновку щодо реальності правочину, оскільки позивачем не було надано належних доказів факту отримання коштів за договором позики. Договір позики, взятий судом першої інстанції до уваги як доказ передачі грошових коштів, не є належним доказом, оскільки відповідач не визнавав факту отримання коштів за цим договором.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

13 липня 2026 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника  ОСОБА_1 – адвоката Кобеляцького Д.М. про відкладення розгляду справи, в якому адвокат посилається на те, що він буде приймати участь у судовому засіданні в Північно-західному апеляційному господарському суді при розгляді справи № 924/1226/25, яке призначено на 15 липня 2026 року о 10:00 год.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Колегія суддів вважає, що причини відкладення справи, які зазначені представником апелянта у поданому клопотання не можна визнати поважними, оскільки на їх підтвердження представником — адвокатом Кобеляцьким Д.М. не надано відповідних доказів, на які він посилається на обґрунтування вказаного клопотання. Крім того, колегія звертає увагу, що як матеріали справи, так і безпосередньо подане адвокатом клопотання містить посилання на те, що ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги саме з АО “ЛЕГАЛ ПАРТНЕРС ЮКРЕЙН”. Протягом розгляду справи, представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляли різні адвокати, яким видавався ордер вказаним вище адвокатським об”єднанням. Однак, адвокатським об”єднанням не було забезпечено явку іншого представника їх довірителя. Безпосередньо апелянт Горбенко О.О., належним чином завчасно сповіщений про день та час розгляду справи, що підтверджено підписом члена сім”ї від 17.04.2026 року, і що у відповідності до вимог ст. 130 ЦПК України є належним повідомленням, до суду не з”явився, причини своєї неявки суду не повідомив. Заяв про зміну свого місця проживання, перебування, знаходження суду не надав. Не забезпечив явку в судове засідання свого представника та не позбавлений був права участі у розгляді справи особисто в режимі відеоконференції, однак відповідних клопотання суду не подав.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів визнавши неявку апелянта та його представника в судове засідання з причин, що не є поважними в розумінні вимог ЦПК України, дійшла висновку, щодо можливості розгляду справи за відсутності апелянта та його представника.

Колегія суддів враховує, що матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду даної справи без участі належним чином повідомлених учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2598.

Відповідно до пункту 1 договору позики позикодавець передає на умовах цього договору у власність позичальникові грошові кошти в сумі 752 080,00 грн., що на момент укладання цього договору є еквівалентом 28 000,00 доларів США за офіційний курсом продажу Національного банку України, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до пункту 2 договору позика надавалась строком до 29 липня 2022 року.

Пунктом 3 договору визначено, що своїми підписами на договорі сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальнику, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти.

Позивач в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики.

Відповідач узяті на себе зобов`язання за договором не виконав та, незважаючи на настання строку виконання зобов`язання – 29 липня 2022 року, до цього часу суму боргу не повернув.

05 серпня 2022 року позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу про повернення грошових коштів.

Отримавши лист-вимогу відповідач грошові кошти не повернув, а направив лист у відповідь, у якому було зазначено про те, що начебто листа було підписано представником позивача (адвокатом) без повноважень, а тому не породжує для нього будь-яких обов`язків, у тому числі повернення грошових коштів за договором позики.

У своїй відповіді відповідач також посилався на настання форс-мажорних обставин, та наголошував на тому, що начебто він не може наразі встановити остаточну безспірну суму, яка підлягає поверненню.

01 вересня 2022 року позивачем було повторно направлено лист-вимогу на адресу відповідача про повернення грошових коштів, в якому позивач повідомив про необхідність повернути грошові кошти протягом 7 днів здати отримання цієї вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вирішального значення надав тій обставині, що між позивачем і відповідачем наявні правовідносини за укладеним договором позики. У матеріалах справи відсутні докази повернення грошових коштів позичальником позикодавцю. Саме відповідач, який не визнав позов та заперечив факт укладення договору позики, у силу вимог статті 81 ЦПК України мав довести зазначену обставину, зокрема, що підпис у договорі йому не належить. Таких доказів відповідач суду не надав, а відтак зазначений договір є належним і достатнім доказом як укладення між сторонами договору позики, так і отримання відповідачем коштів у борг від позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Колегія суддів враховує, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику».

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Колегія суддів наголошує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у визначених процесуальним законодавством випадках.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Пунктами 2, 3 частиною першою статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Колегія суддів виходить із того, що договір позики є реальним, так як є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Разом із цим, поряд із вимогою в правовідношенні існує й заперечення.

Заперечення – це своєрідна субправомочність особи, яка бере участь у відповідному правовідношенні, заявити про те, що така особа з певної причини не є зобов`язана перед суб`єктом вимоги. Щонайменше можна вести мову про кілька видів заперечення: заперечення ipso iure та ексцепцію.

Заперечення ipso iure стосується необґрунтованості вимоги іншої особи (наприклад, заперечення про нікчемність правочину) і таке заперечення може застосуватися навіть без посилання сторони. Ексцепція ж стосується обґрунтованої вимоги іншої особи (зокрема, заперечення про позовну давність). У такому разі потрібна заява особи, щоб застосувати ексцепцію.

Стаття 1051 ЦК України хоча й має назву про оспорювання договору позики, проте про жодне оспорювання в традиційному його розумінні як оспорюваного правочину не йдеться. Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку обґрунтованого заперечення іншої сторони правочину.

Заперечення про те, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця не піддається позовній давності, як і більшість інших заперечень. Це означає, що коли б позикодавець не подав позов до позичальника, останній завжди може заперечити про відсутність боргу.

Тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою обґрунтованого заперечення (ексцепції) заперечує проти позову.

Експертиза про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці про отримання позики позичальником не свідчить про те, що кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця, за наявності саме власноручної розписки, не спростовує отримання коштів позичальником.

Така експертиза відповідає лише на питання автентичності підпису, а не про факт передачі грошей. Спірність підпису («ймовірно не відповідач») сама по собі не доводить відсутність позики, не веде до визнання не передавання коштів. Тягар доказування підробки підпису лежить на позичальникові (відповідачеві).

При цьому за наявності оригіналу розписки у позикодавця (позивача) простого заперечення позичальником (відповідачем) недостатньо (заперечення факту), якщо останній заперечує справжність підпису та факт отримання грошей, це заперечення потребує доведення цих обставин і тягар їх доведення лежить на відповідачеві (позичальникові).

Тобто висновок експертизи про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці необхідно оцінювати в контексті інших доказів щодо реальності укладення договору і передачі грошових коштів. Оскільки факт реальності укладення договору позики і одержання грошових коштів спростовує позичальник, то саме він повинен довести відповідні обставини. Доведення обставини, що підпис у розписці не належить позичальнику, матиме наслідком спростування презумпції укладення договору позики, якщо не буде інших доказів передання грошових коштів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції за клопотанням відповідача призначав у справі неодноразово відповідні судові почеркознавчі експертизи.

Так, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 травня 2023 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експерт Міністерства юстиції України (а.с.175-176 т.1).

05 жовтня 2023 року до суду першої інстанції надійшло клопотання судових експертів про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи (а.с.201-202 т.1).

06 жовтня 2023 року надійшло клопотання судових експертів про виконання попередньої оплати за проведення експертизи разом з рахунком на оплату № 507 від 22 вересня 2023 року (а.с.204-206 т.1).

11 січня 2024 року на адресу суду першої інстанції надійшов лист Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експерт Міністерства юстиції України № 24/05-16/-24 від 03 січня 2024 року про неможливість надання висновку судового експерта, оскільки у встановлений термін попередня оплата відповідно до рахунку № 507 від 22 вересня 2023 року не здійснена (а.с.211-212 т.1).

В подальшому ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 березня 2024 року призначено у справі повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експерт Міністерства юстиції України (а.с.68-69 т.2).

05 червня 2024 року до суду першої інстанції надійшло клопотання судових експертів про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи (а.с.111-112 т.2).

14 червня 2024 року надійшло клопотання судових експертів про виконання попередньої оплати за проведення експертизи разом з рахунком на оплату № 403 від 29 травня 2024 року (а.с.119-123 т.2).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 червня 2024 року призначено у справі комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експерт Міністерства юстиції України (а.с.126-127 т.2).

23 жовтня 2024 року на адресу суду першої інстанції надійшов лист Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експерт Міністерства юстиції України № 6977/05-16/-24 від 15 жовтня 2024 року про неможливість надання висновку судового експерта, оскільки у встановлений термін попередня оплата відповідно до рахунку № 403 від 29 травня 2024 року не здійснена (а.с.129 т.2).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, надав оцінку поданим сторонами доказам і зробив обґрунтовані висновки про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики.

При цьому, заперечуючи отримання коштів в позику, ОСОБА_1 не надано суду жодного належного та допустимого доказу на спростування факту оформлення вказаного договору позики та його особистого підпису у ньому.

Крім того, колегія суддів враховує, що у кредитора ( ОСОБА_2 ) наявний оригінал договору позики від 29 липня 2021 року, що свідчить про існування боргового зобов`язання ОСОБА_1 перед  ОСОБА_2 .

У частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.

Доказів або обставин, які б свідчили про іншу природу договору, визнання його недійсним, судом не встановлено.

Отже, узагальнені доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність належних доказів на підтвердження факту укладення договору позики, підлягають відхиленню.

У матеріалах справи відсутні докази повернення грошових коштів позичальником позикодавцю і саме відповідач, який не визнав позов та заперечив факт наявності його підпису в договорі позики та неотримання ним грошових коштів у борг, мав довести зазначену обставину, зокрема, що підпис у договору йому не належить (статті 12, 81 ЦПК України). Оскільки відповідач відповідних доказів суду не надав, тому зазначений договорі є належним і достатнім доказом як укладення між сторонами договору позики, так і отримання відповідачем коштів у борг від позивача.

Оскільки грошові кошти відповідачем у визначені договором позики строки не повернуті, суд першої інстанції правильно вважав, що сума боргу у визначеному позивачем розмірі (28 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03 жовтня 2022 року складає 1 023 920,00 грн.) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

ОСОБА_1 суму заборгованості не спростував, не надав доказів повернення коштів за договором позики, як частково, так і у повному обсязі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Не вбачається неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, так і порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині відхиляються колегією суддів.

Зроблені судом першої інстанції висновки узгоджуються з судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинним на час ухвалення судових рішень законодавством, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України), а тому відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 15 липня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 17 липня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида