печерський районний суд міста києва
Справа № 753/23685/25-ц 
пр. 2-438/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Остапчук Т.В., 
при секретарі судового засідання - Погребняк В.Д., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (виклику) учасників справи, , цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції архітектури та містобудування України про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Державної інспекції архітектури та містобудування України (код ЄДРПОУ 44245840, адреса: 01133, м. Київ, б-р Лесі Українки, 26; далі - відповідач, ДІАМ) про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації за № КС142141250365 від 05.05.2014.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у серпні 2025 року позивач звернулася для оформлення права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , проте отримала відмову, оскільки кадастровий номер земельної ділянки № 3220482901:02:017:0016, зазначений у декларації про готовність об`єкта до експлуатації за № КС142141250365 від 05.05.2014, не відповідає кадастровому номеру 3220482901:02:017:0011, зазначеному в чинному технічному паспорті на будинок. Позивач зазначає, що зазначена розбіжність виникла внаслідок того, що у 2018 році кадастровий номер земельної ділянки, вказаний у декларації, було автоматично змінено засобами програмного забезпечення Державного земельного кадастру у зв`язку зі зміною нумерації земельних ділянок, а в подальшому, після розмежування земельної ділянки у 2024 році та виготовлення нового технічного паспорта у серпні 2025 року, утворилася невідповідність між даними декларації та фактичними кадастровими номерами. У вересні 2025 року позивач звернулася до відповідача з письмовою заявою про внесення змін кадастрового номера до декларації, на що відповідач у письмовій відповіді зазначив про необхідність звернення до суду з позовом про скасування реєстрації декларації відповідно до статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Позивач просила суд скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації за № КС142141250365 від 05.05.2014.
Відповідач у відзиві на позовну заяву категорично заперечив проти задоволення позову, посилаючись, зокрема, на таке: відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених замовником у поданій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а також за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката, покладається законом виключно на замовника будівництва, а не на орган державного архітектурно-будівельного контролю (пункт 16 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461; далі - Порядок № 461); чинним законодавством (Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI; далі - Закон № 3038-VI, Порядком № 461, Порядком ведення Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 681) не передбачено скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації за заявою (позовом) самого замовника; для виправлення технічної помилки (описки, друкарської, граматичної, орфографічної, арифметичної помилки), допущеної в зареєстрованій декларації, частиною першою статті 39-1 Закону № 3038-VI та пунктом 116 Порядку № 681 передбачено окремий позасудовий механізм - письмове повідомлення заявником користувача електронної системи, який вносив відповідні відомості, що перевіряє та за підтвердження факту невідповідності виправляє технічну помилку; право звернення до суду з позовом про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації належить виключно органам державного архітектурно-будівельного контролю, а вичерпний перелік підстав для такого звернення (абзаци восьмий, дев`ятий пункту 22 Порядку № 461) охоплює лише випадки, коли об`єкт збудований на не відведеній для цього земельній ділянці, без відповідного дозвільного документа, без затвердженого проекту чи будівельного паспорта, або коли набрало законної сили судове рішення про скасування містобудівних умов та обмежень; жодна із цих підстав у цій справі не встановлена, а виявлена розбіжність кадастрових номерів є наслідком технічної (програмної) зміни нумерації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі 2018 року, а не ознакою самочинного будівництва чи іншого порушення. Відповідач просив відмовити в задоволенні позову та розглянути справу за відсутності його представника.
Ухвалою суду від 28.01.2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін 
Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи й враховано судом при ухваленні рішення, та заявив клопотання про розгляд справи за відсутності його представника. Оскільки справа розглядається в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до абзаців восьмого, дев`ятого пункту 22 Порядку № 461 у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю у зареєстрованій декларації недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом (зокрема, якщо він збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного дозвільного документа, без затвердженого проекту або будівельного паспорта, або якщо набрало законної сили судове рішення про скасування містобудівних умов та обмежень), відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю звертається до суду із позовом про скасування реєстрації декларації, а сама реєстрація скасовується органом контролю за рішенням суду, що набрало законної сили.
Отже, право на звернення до суду з позовом про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації законом надано виключно органам державного архітектурно-будівельного контролю і лише на визначених вичерпних підставах, пов`язаних з ознаками самочинного будівництва. Позивач, будучи замовником будівництва, а не органом державного архітектурно-будівельного контролю, не наділена законом правом ініціювати судове скасування реєстрації власної декларації, а обставини цієї справи (розбіжність кадастрових номерів земельної ділянки внаслідок їх технічної зміни в Державному земельному кадастрі) не є та не свідчать про жодну з підстав, передбачених пунктом 22 Порядку № 461.
Зазначений підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 16.03.2021 у справі № 823/137/18, від 28.04.2021 у справі № 804/2423/16, від 16.03.2021 у справі № 640/11468/19, від 17.06.2021 у справі № 814/2523/16 (щодо того, що відповідальність за повноту та достовірність відомостей, зазначених у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, покладається виключно на замовника будівництва, а не на орган державного архітектурно-будівельного контролю, повноваження якого під час реєстрації декларації обмежуються перевіркою повноти внесених відомостей), а також у постанові від 07.10.2021 у справі № 640/11869/20 (наявність у декларації даних, які не свідчать про самочинне будівництво, не є підставою для скасування її реєстрації, хоча може бути підставою для притягнення винних осіб до відповідальності іншого характеру). Оскільки достовірність наведених позивачем (у ході розгляду справи - відповідачем) реквізитів судових рішень та повнота викладення правових висновків самостійно судом не перевірялися, суд враховує їх з урахуванням самостійно встановленого змісту застосовних норм права, керуючись частиною четвertою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України.
Суд також враховує, що чинним законодавством передбачено окремий, позасудовий порядок виправлення технічних помилок (описок, друкарських, граматичних, орфографічних, арифметичних помилок), допущених у зареєстрованій декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Відповідно до частини першої статті 39-1 Закону № 3038-VI та пункту 116 Порядку ведення Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, у разі виявлення замовником такої технічної помилки заявник повідомляє про це письмово в паперовій або електронній формі користувача електронної системи, який вносив відповідні відомості до Реєстру будівельної діяльності, а такий користувач у день отримання повідомлення перевіряє відповідність відомостей реєстру документам, що стали підставою для їх внесення, та в разі підтвердження факту невідповідності виправляє допущену технічну помилку.

Обставини цієї справи (зміна кадастрового номера земельної ділянки у 2018 році засобами програмного забезпечення Державного земельного кадастру, подальше розмежування ділянки у 2024 році та виготовлення нового технічного паспорта у 2025 році) свідчать про суто технічну розбіжність в ідентифікації земельної ділянки, а не про недійсність чи протиправність самої декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Отже, наведені позивачем обставини підлягають вирішенню шляхом звернення до користувача електронної системи, який вносив відповідні відомості, в порядку статті 39-1 Закону № 3038-VI, а не шляхом пред`явлення позову до суду про скасування реєстрації декларації, право на подання якого позивачу не належить.      Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).         Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.           За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.  Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.   Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.          Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).          Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).            Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).             Тож, слід зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.    У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.     Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.     Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.         Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Позивачем заявлено вимогу про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації - вимогу, право на пред`явлення якої належить виключно органам державного архітектурно-будівельного контролю та лише за наявності ознак самочинного будівництва, що в цій справі не встановлено. За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної інспекції архітектури та містобудування України про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації за № КС142141250365 від 05.05.2014 у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору, компенсації за рахунок відповідача не підлягають і залишаються за позивачем. Відповідач не заявляв власних судових витрат.
Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України; статтями 39, 39-1, 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; пунктами 16, 17-19, 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461; пунктом 116 Порядку ведення Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва; статтею 375 Цивільного кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної інспекції архітектури та містобудування України про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації за № КС142141250365 від 05.05.2014 - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому статтями 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Остапчук Т.В.