Справа № 752/15615/26 
Провадження № 2/752/12579/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України

15.09.2026 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі
головуючого судді Данілової Т.М.
з участю секретаря Веселовської А.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інком-Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» про визнання договорів факторингу частково недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить: 
-визнати недійсним договір факторингу № 15/06/8/2023 від 15.06.2023, укладений між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс», у частині передання права вимоги, що перевищує суму зобов`язання за кредитним договором № 11137065000 від 05.04.2007, визначену рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2013 у справі № 369/4448/13-ц у розмірі 1 377 622,01 грн; 
-визнати недійсним договір факторингу № 11137065000 від 06.12.2023, укладений між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Цикл Фінанс», у тій самій частині.
В обґрунтування позову зазначено, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2013 у справі № 369/4448/13-ц солідарно з ОСОБА_2 (боржника), позивача (поручителя) та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 11137065000 від 05.04.2007 у розмірі 172 353,56 дол. США, що еквівалентно 1 377 622,01 грн. Надалі 15.06.2023 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс», а 06.12.2023 між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено договори факторингу, за якими відступлено право вимоги за цим кредитним договором у розмірі 172 353,56 дол. США основного боргу та 292 338,47 дол. США відсотків, тобто на суму, що в кілька разів перевищує заборгованість, встановлену рішенням суду 2013 року.
Позивач вважає, що, оскільки звернення банку з позовом про дострокове стягнення кредиту в 2013 році відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та усталеної практики Великої Палати Верховного Суду (постанови від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц) припинило право кредитора нараховувати договірні проценти, відступлене за оспорюваними договорами факторингу право вимоги в частині, що перевищує суму, встановлену судовим рішенням, є неіснуючим правом, а тому договори факторингу в цій частині є недійсними на підставі статей 203, 215, 514 ЦК України.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2026 у справі відкрито провадження та вирішено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач АТ «УкрСиббанк» подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив у повному обсязі, зазначивши, зокрема, що вимога позивача про визнання договору факторингу недійсним «в частині» не ідентифікує конкретної умови договору, яка підлягає визнанню недійсною, а фактично спрямована на перегляд визначеного сторонами договору розміру заборгованості, а не на оспорювання окремої умови правочину в розумінні статті 217 ЦК України; законодавством не встановлено підстав недійсності договору відступлення права вимоги у разі передання вимоги за зобов`язанням, з розміром якого боржник не погоджується, або якщо, на його думку, окремі складові заборгованості нараховані безпідставно, а обставини належного чи неналежного нарахування заборгованості підлягають з`ясуванню в межах спору про стягнення заборгованості, а не в справі про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (постанови Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 639/4836/17, від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17, від 19.10.2022 у справі № 202/6230/20, від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18); Велика Палата Верховного Суду постановою від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21 відступила від висновку, на який посилається позивач (постанова КГС ВС від 01.12.2022 у справі № 910/7305/20), вказавши, що недійсність переданої вимоги не зумовлює недійсність самого договору, за яким вона передана, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України); укладення договору цесії після ухвалення судового рішення так само має наслідком заміну сторони у матеріальних правовідносинах, а судове рішення не змінює природи зобов`язання і не є підставою виникнення права вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.09.2025 у справі № 369/13444/20).
Відповідач ТОВ «Цикл Фінанс» подав відзив на позовну заяву, в якому також заперечив проти задоволення позову в повному обсязі, додатково зазначивши, що позивач не є стороною оспорюваних договорів факторингу, її згода як поручителя (боржника) на відступлення права вимоги законом не передбачена, а нею не обґрунтовано, яким чином укладення та виконання оспорюваних договорів порушує саме її права чи інтереси, оскільки питання розміру заборгованості та порядку її формування кредитором підлягають з`ясуванню в межах окремого спору про стягнення заборгованості і не впливають на дійсність договорів факторингу. Відповідач також послався на постанову Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 490/8336/21 (провадження № 61-536св25), у якій зазначено, що сам факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для боржника безумовного обов`язку сплатити борг у розмірі, зазначеному в оспорюваному договорі, а боржник не позбавлений права заперечувати проти вимоги нового кредитора на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням.
Позивач надіслала відповіді на відзиви на позовну заяву, просить задовольнити позов.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2013 у справі № 369/4448/13-ц з ОСОБА_2 , позивача та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 11137065000 від 05.04.2007 у розмірі, еквівалентному 1 377 622,01 грн. Надалі 15.06.2023 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» укладено договір факторингу № 15/06/8/2023, а 06.12.2023 між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Цикл Фінанс» - договір факторингу № 11137065000, за якими відступлено право вимоги за вказаним кредитним договором у розмірі 172 353,56 дол. США основного боргу та 292 338,47 дол. США відсотків.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення саме особою, яка звернулася за таким захистом.
Позивач не є стороною жодного з оспорюваних договорів факторингу - вона є поручителем за кредитним зобов`язанням, солідарна відповідальність якого встановлена судовим рішенням від 23.09.2013, а стороною оспорюваних договорів позивач не була, її згода на відступлення права вимоги за такими договорами законом не вимагається (частина перша статті 516 ЦК України). Позивач не навела і не довела, яким чином саме укладення оспорюваних договорів факторингу - як правочинів між третіми для неї особами - порушує, не визнає чи оспорює належне саме їй цивільне право чи охоронюваний законом інтерес.
Судом враховано, що доводи позивача фактично зводяться до незгоди з розміром заборгованості (складом і сумою процентів, нарахованих, на її думку, поза межами дії кредитного договору після звернення банку з позовом про дострокове стягнення кредиту в 2013 році), яка була відступлена за оспорюваними договорами. Однак відповідно до усталеної практики Верховного Суду, законодавством не встановлено підстав недійсності договору відступлення права вимоги (в тому числі факторингу) у разі передання вимоги за зобов`язанням, з розміром якого боржник (поручитель) не погоджується, або якщо, на його думку, окремі складові заборгованості нараховані безпідставно; обставини, пов`язані з фактичним розміром заборгованості та порядком її нарахування, підлягають з`ясуванню в межах спору про стягнення заборгованості, а не в справі про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, і сам факт укладення такого договору не створює для боржника безумовного обов`язку сплатити борг саме в зазначеному в договорі розмірі (постанови Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 639/4836/17, від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17, від 19.10.2022 у справі № 202/6230/20, від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18, від 24.02.2026 у справі № 490/8336/21).
Суд також враховує, що Велика Палата Верховного Суду постановою від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21 відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.12.2022 у справі № 910/7305/20, на який посилається позивач в обґрунтування позову, вказавши, що недійсність відступленої вимоги (зокрема, у разі її часткового чи повного неіснування) сама по собі не зумовлює недійсність договору, за яким така вимога передана, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором за недійсність переданої вимоги відповідно до статті 519 ЦК України. Отже, навіть якби відступлене право вимоги в частині, що перевищує суму, встановлену рішенням суду 2013 року, дійсно не існувало, ця обставина сама по собі не була б підставою для визнання недійсними оспорюваних договорів факторингу, а могла б мати наслідком лише відповідальність відповідних первісних кредиторів (цедентів) перед новими кредиторами (цесіонаріями).
Крім того, суд зазначає, що позовна вимога про визнання договору недійсним «у частині» без зазначення конкретної умови (пункту) договору, яка, на думку позивача, суперечить закону, за змістом статті 217 ЦК України не є належним визначенням предмета спору про недійсність частини правочину, а фактично є вимогою про перегляд визначеного сторонами договорів розміру грошової вимоги, що відступається, який не є умовою, що підлягає окремому визнанню недійсною, а є результатом погодженого сторонами предмета договору.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність доведеного порушення, невизнання чи оспорення оспорюваними договорами факторингу будь-якого належного саме позивачу цивільного права чи охоронюваного законом інтересу, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, незалежно від інших доводів сторін.
На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 203, 215, 217, 512, 514, 516, 519, 1050, 1054, 1077-1079 Цивільного кодексу України, статтями 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 175, 211, 223, 247, 258-259, 263-265, 274, 276, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інком-Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» про визнання договорів факторингу частково недійсними - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя