ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/3842/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Бонк Т.Б.,
Суддів Бойко С.М., Шаповала Д.В.,
секретар судового засідання Шатан Т.О.,
представники сторін:
позивача: Божок-Плачінта Г.Г.,
відповідача: Сонько В.В.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства «Марі Голд» б/н від 28.04.2026 (вх. суду від 29.04.2026 № 01-05/1291/26)
на рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2026 (повне рішення складено 08.04.2026, суддя Матвіїв Р.І.)
у справі № 914/3842/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агрозахід», с. Великі Гаї, Тернопільська обл.
до відповідача: Фермерського господарства «Марі Голд», с. Шегині, Львівська обл.
про: стягнення 1 217 912,20 грн,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:
15 грудня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агрозахід» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача Фермерського господарства «Марі Голд» про стягнення 1 217 912,20 грн, з яких: 808 306, 66 грн основний борг; 49 703, 10 грн – пеня; 62 529, 72 грн – відсотки річних; 1 617, 09 грн – інфляційні нарахування; 242 492, 00 грн – штраф; 39 014, 27 грн - відсотки за користування товарним кредитом; 14 249, 36 грн - курсова різниця.
В обґрунтування позову ТОВ «Сервіс-Агрозахід» зазначило, що на виконання укладеного між сторонами договору поставки, поставив позивачу продукцію для сільгоспвиробництва на загальну суму 808 306, 66 грн, за яку відповідач оплати не здійснив.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.04.2026 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Фермерського господарства «Марі Голд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агрозахід» 808 306, 66 грн основного боргу, 49 703, 10 грн пені, 62 529, 72 грн відсотків річних, 1 617, 09 грн інфляційних нарахувань, 242 492, 00 грн штрафу, 39 014, 27 грн відсотків за користування товарним кредитом, 14 249, 36 грн курсової різниці та 14 614, 95 грн в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.
Суд першої інстанції вказав, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що позивач у червні 2025 року поставив відповідачу товар на загальну суму 808 306, 66 грн. Відповідно до погоджених сторонами специфікацій № 1, 2 до договору поставки, відповідач мав оплатити 20% вартості товару (161 661, 33 грн) до 15.07.2025 та решту 80 % вартості товару (646 645, 33 грн) до 15.10.2025, проте доказів здійснення відповідачем вартості поставленого товару у справі немає.
Місцевий господарський суд також визнав обґрунтованими, арифметично правильними заявлені позивачем до стягнення 49 703, 10 грн пені, 39% відсотків річних в сумі 62 529,72 грн, 30 % штрафу в розмірі 242 492 грн; 2,00% за користування товарним кредитом в загальному розмірі 39 014,27 грн; курсової різниці в сумі 14 249,36 грн, розрахованої відповідно до курсу продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку, актуального станом на переддень звернення із позовом до суду. 
Щодо заявлених позивачем до стягнення 1 617, 09 грн інфляційних втрат, то суд попередньої інстанції зазначив, що за підрахунками суду такі мали б становити 4 856,78 грн, тому, керуючись принципом диспозитивності, підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань в заявленому позивачем розмірі.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:
Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Фермерське господарство «Марі Голд» звернулось до Західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2026 у справі № 914/3842/25 в частині стягнення 49 703, 10 грн пені, 242 492,00 грн штрафу. 14 249,36 грн курсової різниці; зменшити стягнення неустойки до 10% та стягнути з відповідача на користь позивача 4 970,31 грн пені, 24 249,20 грн штрафу; відмовити у стягненні курсової різниці повністю.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що заявлені позивачем додаткові нарахування загалом становлять більше 50% суми основного боргу, є надмірними для відповідача, оскільки відповідач є виробником сільськогосподарської продукції, провадить діяльність у сфері ризикового аграрного бізнесу. Скаржник зазначає, що наявність в нього основного боргу перед позивачем пов`язано з неврожаєм, подорожчанням матеріальних ресурсів для виробництва внаслідок введення воєнного стану в Україні.
Скаржник наголошує, що за обставин цієї справи, неустойка набула ознак каральної санкції та суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин ч. 3 ст. 551 ЦК України.
Крім цього, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув 14249,36 грн курсової різниці, оскільки сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агрозахід» подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу Фермерського господарства «Марі Голд» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
На думку позивача, рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2026 у справі № 914/3842/25 є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2026 справу № 914/3842/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бонк Т.Б., суддів Бойко С.М., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Марі Голд» б/н від 28.04.2026 (вх. суду від 29.04.2026 № 01-05/1291/26) на рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2026 у справі № 914/3842/25.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2026 розгляд справи № 914/3842/25 призначено на 14.07.2026.
У зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади судді Західного апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 09.07.2026, керівник апарату розпорядився провести повторний автоматизований розподіл апеляційної скарги (вх. № 01-05/1291/26) у справі № 914/3842/25.
Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2026, справу № 914/3842/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бонк Т.Б., суддів Бойко С.М., Шаповала Д.В.
У судове засідання 14.07.2026 з`явились позивач та відповідач, відводів сторонами не заявлено, відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, позивач такі доводи заперечив.
У судовому засіданні 14.07.2026 суд проголосив вступну та резолютивну частину постанови.

Згідно з встановленими судами у цій справі обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, слідує:
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агрозахід» (Постачальник) та Фермерським господарством «Марі Голд» (Покупець) 18.06.2025 укладено договір поставки № ТВ – 89 (надалі – договір), відповідно до пункту 1 якого Постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлений строк Покупцеві Товар, а Покупець зобов`язується прийняти Товар та сплатити за нього визначену договором грошову суму.
Відповідно до пункту 2.2 договору поставка Товару здійснюється на умовах, визначених відповідно до офіційних правил тлумачення торговельних термінів INCOTERMS – 2010. Конкретні умови поставки вказуються в додаткових угодах (специфікаціях) до договору.
Додатком № 1 до договору є додаткова угода (специфікація) № 1 від 18.06.2025, в якій визначено загальну вартість товару, що має бути поставлено – 727 634, 26 грн, погоджено строк поставки (за умови оплати) – 20.06.2025, строк оплати: 20 % до 15.07.2025, 80 % до 15.10.2025.
Додатком № 2 до договору є додаткова угода (специфікація) № 2 від 20.06.2025, в якій визначено загальну вартість товару, що має бути поставлено – 80 672, 40 грн, погоджено строк поставки (за умови оплати) – 20.06.2025, строк оплати: 20 % до 15.07.2025, 80 % до 15.10.2025.
Позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 808 306, 66 грн відповідно до видаткових накладних:
- №1723 від 19.06.2025 на суму 310 978, 90 грн;
- №1724 від 19.06.2025 на суму 416 655, 36 грн;
- №1827 від 27.06.2025 на суму 80 672, 40 грн.
Отже, відповідач мав здійснити оплату вартості поставленого позивачем товару на суму 161 661, 33 грн до 15.07.2025, що становить 20% вартості товару відповідно до специфікації № 1 до договору (145 526, 85 грн) та відповідно до специфікації № 2 до договору (16 134, 48 грн). Решта 80 % вартості товару в розмірі 646 645, 33 грн підлягала оплаті до 15.10.2025.
Натомість доказів здійснення відповідачем вартості поставленого товару у справі немає.
У п. 4.4. договору сторони визначили, що протягом строку дії договору грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті у національній валюті Україні – гривні. Суми у гривні, що підлягає сплаті покупцем на виконання ним зобов`язань по договору, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни договору (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додаткових угодах (Специфікаціях) до договору на курс продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку за даними Інтернет – сторінки http://minfin.com.ua/ на день, що передує дню фактичної оплати покупцем ціни договору (її неоплаченої частини), але не менше курсу іноземної валюти зазначеної в додаткових угодах (специфікаціях) до даного договору.
Пунктом 4.3.1. договору сторони визначили, що у разі прострочення покупцем кінцевого терміну розрахунку (повної оплати) за товар, передбаченого відповідною додатковою угодою (специфікацією) до цього договору, покупець сплачує на користь постачальника 2,00% за користування товарним кредитом за кожен місяць, в якому допущено прострочення.
Відповідно до п. 8.3 договору сторони погодили, що покупець несе відповідальність за прострочення з оплатою вартості товару, сплачуючи пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме на відповідний момент, від суми простроченого платежу, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 39,00% річних від простроченої суми.
Згідно з п. 8.4 договору, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань щодо оплати ціни товару покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 30,00% від суми боргу.
Позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з вимогою про стягнення:
- 808 306, 66 грн основного боргу, 
-49 703, 10 грн пені за період з 16.07.2025 по 08.12.2025 на суму 161 661, 33 грн та з 16.10.2025 по 08.12.2025 на суму 646 645,33; 
-1 617, 09 грн інфляційних на суму 161 661,33 грн з урахуванням індексу інфляції в серпні, вересні, жовтні 2025р.;
-39% відсотків річних в сумі 62 529,72 грн за період з 16.07.2025 по 08.12.2025 на суму боргу 161 661, 33 грн та з 16.10.2025 по 08.12.2025 на суму боргу 646 645,33 грн; 
- 30 % штрафу в розмірі 242 492 грн; 
-2,00% за користування товарним кредитом за кожен місяць, в якому допущено прострочення в загальному розмірі 39 014,27 грн; 
- курсової різниці в сумі 14 249,36 грн, розрахованої відповідно до курсу продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку, актуального станом на переддень звернення із позовом до суду.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась таким:
Пунктом 1 частини 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно приписів ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Судами у цій справі встановлено, що на виконання умов укладеного між сторонами Договору поставки позивачем було поставлено, а відповідачем, у свою чергу, отримано товар на загальну суму 808 306, 66 грн. Відповідач за поставлений товар оплати не здійснив, що ним і не заперечується.
Предметом апеляційного оскарження у цій справі є рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги в частині стягнення 49 703, 10 грн пені, 242 492,00 грн штрафу та 14 249,36 грн курсової різниці.
Як зазначено вище, на переконання скаржника, розмір неустойки підлягав до зменшення, оскільки такий є надмірним.
В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).
Суди встановили, що умовами укладеного договору сторони погодили, що покупець несе відповідальність за прострочення з оплати вартості товару, сплачуючи пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діятиме на відповідний момент від суми простроченого платежу…(пункт 8.3) та за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань щодо оплати ціни товару покупець сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 30,00% від суми боргу (пункт 8.4).
Розглянувши поданий позивачем розрахунок суми пені та штрафу, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно методологічної та арифметичної правильності такого.
Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, за змістом наведених норм суд має право зменшити розмір санкцій, зокрема з таких підстав, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Під час вирішення судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частиною третьою статті 551 ЦК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому апеляційний суд враховує, що довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання та господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій (висновки, викладені у постановах х Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 02.10.2025 у справі № 910/1239/25).
Апеляційний суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні клопотання/заяви відповідача із зазначенням обставин, які мають істотне значення та з врахуванням яких суд першої інстанції дійшов б висновку про зменшення заявленої позивачем неустойки.
Відповідач не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції (з обґрунтуванням виняткового випадку для подання) належних, допустимих доказів, які б слугували підставою для реалізації судами своїх дискреційних повноважень в частині зменшення неустойки.
Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, суд першої інстанції вжив усіх заходів для забезпечення відповідачу подати такі докази у строк, визначений ГПК України.
Так, відповідно до протоколу судового засідання, ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.02.2026 продовжено відповідачу строк на подання відзиву до 26.02.2026, в подальшому, суд першої інстанції, враховуючи клопотання відповідача про відкладення, відклав судове засідання, однак відзиву на позовну заяву як і клопотання про зменшення неустойки відповідач не подав.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2025 у справі № 910/1239/25 вказав, що підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
У постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16 зазначено, що у вирішенні судом про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду належить брати також до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання.
Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем основної заборгованості за договором та доказів того що відповідачем вживались заходи для належного виконання договору. 
Також колегія суддів критично оцінює посилання скаржника на запровадження в Україні воєнного стану як підставу для зменшення заявлених позивачем до стягнення пені та штрафу, позаяк сам факт введення воєнного стану не є безумовною підставою для зменшення неустойки. До того ж, договір між сторонами укладено 18.06.2025, тобто після запровадження воєнного стану, тому відповідач на дату укладення договору мав би враховувати усі ризики, пов`язані з його діяльністю.
Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).
Таким чином, враховуючи наведене, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів, які б в сукупності підтверджували наявність підстав для зменшення неустойки, апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення 49 703, 10 грн пені та 242 492,00 грн штрафу.

Щодо задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та курсової різниці, суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Курсова різниця – різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсова різниця жодним чином не може бути ні збитками, ні упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: "Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Апеляційний суд зазначає, що звертаючись з вимогою про стягнення інфляційних втрат за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті – гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Вказаний висновок суду викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц.
Судами встановлено, що сторони на підставі вільного волевиявлення та свободи договору узгодили між собою та зафіксували у п. 4.4. договору, що протягом строку дії договору грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті у національній валюті Україні – гривні. Суми у гривні, що підлягає сплаті покупцем на виконання ним зобов`язань по договору, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни договору (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додаткових угодах (Специфікаціях) до договору на курс продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку за даними Інтернет – сторінки http://minfin.com.ua/ на день, що передує дню фактичної оплати покупцем ціни договору (її неоплаченої частини), але не менше курсу іноземної валюти зазначеної в додаткових угодах (специфікаціях) до даного договору.
Оскільки відповідач не здійснив оплату вартості поставленого товару у визначений у специфікації строк, позивач здійснив перерахунок ціни товару відповідно до курсу продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку, актуального станом на переддень звернення із позовом до суду.
З огляду на погоджену сторонами у п. 4.4. договору умову щодо формування ціни, визначення у додаткових угодах до договору (специфікаціях) № 1, 2 валюти еквівалента вартості товару у іноземній валюті (євро), безпідставні є доводи скаржника про помилкове стягнення судом першої інстанції курсової різниці в сумі 14 249, 36 грн.
Апеляційний суд наголошує, що курсова різниця підлягає стягненню не як санкція або наслідок порушення грошового зобов`язання, а як елемент договірної ціни товару, що прямо передбачено умовами договору поставки.
В той же час, суд попередньої інстанції не врахував те, що захист майнових інтересів позивача в аспекті ймовірного знецінення грошових коштів забезпечено можливістю стягнення курсової різниці, та відшкодування відповідачем додатково інфляційних втрат призводить до подвійного стягнення.
Тобто, у даних правовідносинах, втрати від знецінення національної валюти у грошовому зобов`язанні внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, а не шляхом стягнення інфляційних втрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявлена, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, позовна вимога про стягнення 1 617,09 грн інфляційних нарахувань підлягає до задоволення.
Керуючись ст. ст. 86, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Марі Голд» б/н від 28.04.2026 (вх. суду від 29.04.2026 № 01-05/1291/26) – задоволити частково.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2026 у справі № 914/3842/25 скасувати в частині стягнення 1 617, 09 грн інфляційних нарахувань. В цій частині прийняти нове рішення – в задоволенні позовних вимог про стягнення 1 617, 09 грн інфляційних нарахувань – відмовити.
3. В решті рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2026 у справі № 914/3842/25 – залишити без змін.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя С.М. Бойко

суддя Д.В. Шаповал