ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5549/26 Справа № 198/700/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Білинський М.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу №2 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2026 року у складі судді Білинського М.В. у цивільній справі № 198/700/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа — Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України, –

ВСТАНОВИЛА: 

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся із заявою, в якій заінтересованою особою визначив Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, на предмет встановлення факту постійного його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а за уточненою позовною заявою і станом на 13 листопада 1991 року, обґрунтовуючи це тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області. Станом на сьогодні він втратив свій паспорт громадянина України (СРСР) зразка 1974 року. У червні 2025 року від відділу № 2 Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області він отримав відповідь на своє звернення з питання оформлення паспорта громадянина України (СРСР), у зв`язку з втратою паспорта зразка 1974 року, де зазначено, що йому потрібно через суд встановлювати такий факт, оскільки подані документи не містять документів, що підтверджують громадянство України.
На підтвердження факту постійного проживання у зазначений період заявник зазначає, що згідно довідки ТОВ «ДМЗ Комінмет» від 15 липня 2025 року, він з 11 листопада 1991 року по 10 березня 1992 року працював на Дніпропетровському металургійному заводі імені Комінтерна; згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08 серпня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець селища Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області був зарахований в запас у 1981 році ІНФОРМАЦІЯ_4 , взятий на військовий облік у 1986 році (після звільнення з місць позбавлення волі), в листопаді 1999 року виключений з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_4 (по досягненню граничного віку перебування на військовому обліку), двічі був судимий Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська (у 1977 році на 4 роки позбавлення волі, звільнився у 1981 році, у 1983 році на 3 роки позбавлення волі, звільнися у 1986 році). Крім того заявник вважає, що особистою карткою з місця роботи підтверджується місце і дата його народження ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області), а 07 грудня 1981 року отримував паспорт у ВВС Бабушкінського району.
Зараз заявник не може отримати новий паспорт громадянина України у зв`язку із втратою попереднього, оскільки у нього був паспорт СРСР, а, відтак, не може скористатись своїми правами, які надаються громадянам України згідно діючого законодавства України зокрема, отримувати пенсію. Зазначив також, що він не є громадянином іншої держави і ніколи не був, а за рішенням суду може отримати паспорт громадянина Україні і в повній мірі реалізувати свої конституційні права (а.с.2-4, 37-41).
Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено у повному обсязі.
Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця селища Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) (а.с.51,52).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником надано докази, які підтверджують його вимоги та підтверджують факт постійного проживання на території України у зазначений період. Разом з цим суд першої інстанції зазначив, що заявник народився на території УРСР (і в подальшому України), двічі засуджувався, отримував паспорт громадянина СРСР, тривалий час перебував на військовому обліку, певний час працював, на даний час досяг пенсійного віку (67 років) і через відсутність паспорта не може отримувати пенсію. Ставити під сумнів достовірність наданих суду копій документів немає підстав. 
Не погодившись із таким рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у березні 2026 року звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог з підстав їх недоведеності заявником. Також скаржник зазначив, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено особу заявника, оскільки у державному реєстрі органів РАЦС міститься інформація щодо ОСОБА_2 , документи, надані до заяви також містять прізвище ОСОБА_2 , тоді як заявник себе опозиціонує за прізвищем ОСОБА_3 та без усунення таких розбіжностей недопустимо встановлювати факт проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Разом з цим скаржник зазначає, що заявником не надавалось доказів звернення до правоохоронних органів з приводу втрати паспортного документу, як про це заявник зазначає у заяві. Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, зазначених лише заявником. Скаржник вважає, що є усі підстави для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 у задоволенні його вимог (а.с.58-63).
ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву не перешкоджає перегляд судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скарг належить задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з відмовою у задоволенні вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що наданими заявником письмовими доказами підтверджується факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року. При цьому суд першої інстанції встановив, що прізвище заявника ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території УРСР (і в подальшому України) у селищі Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області, двічі засуджувався, отримував паспорт громадянина СРСР, тривалий час перебував на військовому обліку, певний час працював.
Проте, колегія суддів наголошує, що до такого висновку суд першої інстанції дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1,2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1,2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
У даній справі заявник ОСОБА_1 , посилаючись на ст.3,8 Закону України «Про громадянство України», просив суд встановити факт його постійного проживання на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.
Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.
Стаття 3 Закону України "Про громадянство України" встановлює належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Встановлення належності особи до громадянства України це - визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України "Про громадянство України", але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.
З метою організації виконання Закону України "Про громадянство України" Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року постановлено, зокрема, затвердити Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Так, цим Порядком відповідно до Закону України "Про громадянство України" визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту;
в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, встановлення юридичного факту про те, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) особа постійно проживала на території України, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України "Про громадянство", і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів відзначає, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Одним із принципів цивільного судочинства,є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України), за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що будь-якого документу, який би підтверджував особу заявника, не надано як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги.
Заявником до заяви надано довідку №54, видану ТОВ “ДМЗ Комінмет” від 15 липня 2025 року, де прізвище отримувача цієї довідки зазначено як ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7), також відповідне прізвище зазначено і у відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо взяття на військовий облік та виключення з військового обліку із примітками його засудження та зарахування в запас (а.с.13), довідці, виданій КНП “Юріївська лікарня” Юріївської селищної ради від 20 жовтня 2025 року (а.с.14).
Разом з цим письмові докази у вигляді наказу (розпорядження) від 11 листопада 1991 року про прийняття на роботу та наказу (розпорядження) №261 від 28 травня 1992 року разом з особовою карткою (а.с.11,12) складені російською мовою.
Колегія суддів відзначає, що в ході розгляду апеляційної скарги скаржником наданий повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, де за наведеними заявником параметрами містяться відомості на прізвище ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Колегія суддів наголошує, що надані заявником документи не можуть бути належними та допустимими доказами у справі, враховуючи, що з них неможливо встановити обставини, на які він посилається. Є очевидним, що такі дані встановлені судом першої інстанції лише зі слів заявника.
Колегія суддів вважає докази, які надані заявником, недостатніми для встановлення факту, про який просить заявник, враховуючи, що на підставі наданих письмових доказів, наданих скаржником, зазначені різні прізвища особи, щодо якої встановлюється такий факт, та з наданих сторонами письмових доказів неможливо ідентифікувати особу, у якої відсутній документ, що її посвідчує, на що суд першої інстанції уваги не звернув. 
Колегія суддів відзначає, що у зв`язку з цим неможливо встановити факт проживання на території України заявника ОСОБА_1 , особу якого не встановлено.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 травня 2024 року у справі №155/1085/23.  
Разом з цим колегія суддів зазначає про те, що жодного письмового доказу щодо звернення заявника до відповідних органів за весь період з 1991 року по сьогодні щодо втрати паспортного документу, про що він зазначає у своїй заяві, надано не було як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги. 
З огляду на вищевказане, колегія суддів наголошує на тому, що обраний заявником спосіб захисту є неефективним для захисту його прав, враховуючи, що без встановлення фактів, що підлягають реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, в позасудовому або в судовому порядку неможливо встановити і факт проживання на території України.
Сукупний аналіз зазначених вище обставин свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав та доказів для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.
Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу №2 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області— задовольнити.
Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2026 року— скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа — Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “14” липня 2026 року.
Повний текст постанови складено “23” липня 2026 року.

Головуючий:          В.С. Городнича

Судді:           М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров      

УКРАЇНА
ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/803/5549/26   Суддя в I інстанції – Білинський М.В.
Справа №198/700/25       Суддя в II інстанції – Городнича В.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(вступна та резолютивна частина)

14 липня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу №2 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2026 року у складі судді Білинського М.В. у цивільній справі № 198/700/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа — Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України, –

Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу №2 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області — залишити без задоволення.
Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2026 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “14” липня 2026 року.
Повний текст постанови буде складено в строк визначений ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров