ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року	справа № 380/9575/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Спандекс Плюс» до Львівської митниці про визнання протиправними і скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови, -

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спандекс Плюс» (далі - позивач, ТзОВ «Спандекс Плюс») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Львівської митниці (далі - відповідач), у якій просить визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 07.04.2026 № UA209000/2026/000551/2 і картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 07.04.2026 № UA209140/2026/000293, прийняті Львівською митницею.
В обґрунтування позову зазначив, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), і єдиною підставою його незастосування є те, що використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. Вказав, що для митного оформлення подав повний пакет передбачених частиною другою статті 53 Митного кодексу України документів, які за своїм змістом не суперечили один одному та в повному обсязі підтверджували числові значення складових митної вартості, а тому таких документів було цілком достатньо для визначення митної вартості товарів за основним методом. Зауважив, що відповідач витребував додаткові документи, не зазначивши та не обґрунтувавши визначених частиною третьою статті 53 Митного кодексу України підстав, не провів належної процедури консультацій, а оскаржуване рішення не містить обґрунтування числового значення скоригованої митної вартості та порівняння характеристик оцінюваного товару з товаром, ціна якого взята за основу для коригування. Тому вважає оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів і картку відмови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 18.05.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 08.07.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив. Вказав, що під час здійснення митного оформлення за митною декларацією від 07.04.2026 № 26UA209140008412U5 опрацьовано інформацію, що міститься у поданих до митного оформлення документах, та виявлено, що подані документи згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій та третій статті 53 МК України, не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів. Зокрема, зазначив, що: за умовами поставки CIF (Гданськ, Польща) у наданих для підтвердження транспортних витрат рахунку та довідці зазначено, що примітка «надбавка до фрахту» включає витрати на розвантажувальні роботи у порту призначення, портові збори, митні формальності у порту призначення тощо, проте документальне підтвердження (рахунки, акти виконаних робіт) числових значень складових таких витрат відсутнє; згідно з рахунком на перевезення від 03.04.2026 № 2604071 транспортно-експедиційні послуги на суму 8762,88 грн надавались виключно на території України, тоді як, на думку відповідача, такі послуги надавались за всім маршрутом слідування вантажу, а вартість послуг за межами митного кордону України не включена до митної вартості; у зазначеному рахунку відсутні відомості про особу, що його виписала, що суперечить статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; пунктом 3.1 договору транспортного експедирування від 29.04.2022 № 2904/22-03 передбачено 100% попередню оплату та виставлення додаткових рахунків, проте документи на оплату послуг і додаткові рахунки не надано, а заявку на перевезення до митного оформлення не надано; проформа-інвойс та інвойс підписані лише продавцем (шляхом проставлення відбитку кліше) та не містять підпису покупця, у зв`язку з чим не вважаються узгодженими; експортна декларація країни відправлення № 310120260519399541 не може бути взята до уваги через відсутність у ній дати експорту, невідповідність номера коносамента наданому до митного оформлення та відсутність унікального електронного ідентифікатора (штрих-коду). На думку відповідача, наведене свідчить про наявність розбіжностей та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення митної вартості, а тому митну вартість товарів 2 і 3 скориговано за резервним методом (стаття 64 МК України): щодо товару 2 - на підставі МД від 12.02.2026 № 26UA805020000522U0 (4,75 дол. США/кг), щодо товару 3 - на підставі МД від 28.11.2025 № 25UA209230113415U9 (1,88 дол. США/кг). Просив у задоволенні позову відмовити.
Від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач навів доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково зауваживши, що відповідач не спростував наведених у позові спростувань, а лише процитував текст оскаржуваного рішення; що пункт 4 частини другої статті 53 МК України, на який покликається відповідач, стосується підтвердження ціни товару, а не транспортних витрат, які підтверджуються за пунктом 6 частини другої статті 53 МК України будь-якими доказами; а також що всупереч твердженням відповідача умови поставки товарів, ціна яких взята за основу для коригування (CPT та FOB), не є однаковими з умовами поставки оцінюваних товарів (CIF), що виключає можливість їх зіставлення.
Суд дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі обставини справи.
ТзОВ «Спандекс Плюс» є суб`єктом господарювання, який провадить підприємницьку діяльність на товарному ринку України.
На підставі зовнішньоекономічного контракту від 04.01.2022 № 1-22, укладеного між компанією SHAOXING SHIFFON TEXTILE CO., LTD. (Китай, продавець) та ТзОВ «Спандекс Плюс» (покупець), із урахуванням додаткової угоди від 29.11.2023 № 1, позивач придбав товари - комплексну поліестерову текстуровану нитку, дві поліестерові текстуровані нитки, з`єднані з еластомірною ниткою ізопренового латексу, та пряжу із синтетичних штапельних волокон, змішану з регенерованою бавовною. Відповідно до рахунка-фактури (інвойса) від 02.02.2026 № 2026-SF-JAN25 загальна вартість товару становить 32 289,98 доларів США. Умови поставки - CIF, порт Гданськ, Польща.
З метою митного оформлення товарів позивач подав Львівській митниці митну декларацію від 07.04.2026 № 26UA209140008412U5, у якій визначив митну вартість товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), включивши до неї, окрім ціни товарів, витрати на транспортування (перевезення) товарів із Гданська до митного кордону України у розмірі 144 536,29 грн, розподілені між товарами пропорційно їх вазі.
Разом з митною декларацією позивач подав копії документів, що підтверджують заявлену митну вартість, зокрема: зовнішньоекономічного контракту від 04.01.2022 № 1-22 та додаткової угоди до нього від 29.11.2023 № 1; рахунка-проформи від 15.01.2026 № 2026-SF-JAN25; рахунка-фактури (інвойса) від 02.02.2026 № 2026-SF-JAN25; пакувального листа; коносамента від 07.02.2026 № MEDUWI412729; автотранспортної накладної (CMR) від 01.04.2026 № 1794; сертифіката про походження товару від 09.02.2026 № 25C379120058/00057; платіжних інструкцій від 06.03.2026 № 104JBKLQ3 та від 20.03.2026 № 105JBKLQ3; рахунка на надання транспортно-експедиційних послуг від 03.04.2026 № 2604071; довідки про транспортні витрати від 03.04.2026 № 3225; страхового поліса від 04.02.2026 № BC168135012400170168; договору транспортного експедирування від 29.04.2022 № 2904/22-03; договору про надання послуг митного брокера від 21.05.2024 № 2348-1; копії митної декларації країни відправлення від 03.02.2026 № 310120260519399541.
За наслідками опрацювання поданих документів Львівська митниця надіслала декларанту вимогу про надання додаткових документів для підтвердження митної вартості. На вимогу декларант додатково надав, зокрема, прайс-лист із перекладом, видаткові та податкові накладні, заявку на перевезення від 03.04.2026 № 37 і страховий поліс; про надання інших документів повідомив, що надати їх не може.
За результатами розгляду документів Львівською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів від 07.04.2026 № UA209000/2026/000551/2, у графі 33 якого зазначено, що заявлену митну вартість не може бути визнано з огляду на те, що: числових значень складових витрат, які, за примітками, включені до «надбавки до фрахту» (розвантажувальні роботи в порту призначення, портові збори, митні формальності), документально не підтверджено; транспортно-експедиційні послуги на суму 8762,88 грн, зазначені у рахунку як надані на території України, насправді надавались за всім маршрутом, а їх вартість за межами митного кордону не включена до митної вартості; у рахунку від 03.04.2026 № 2604071 відсутні відомості про особу, що його виписала; документи на оплату транспортно-експедиційних послуг та заявку на перевезення до митного оформлення не надано; проформа-інвойс та інвойс не містять підпису покупця; експортна декларація країни відправлення не може бути взята до уваги через відсутність дати експорту, невідповідність номера коносамента та відсутність унікального електронного ідентифікатора. Митну вартість товарів 2 і 3 скориговано за резервним методом (метод 2ґ, стаття 64 МК України); джерелом інформації слугували: щодо товару 2 - МД від 12.02.2026 № 26UA805020000522U0 (4,75 дол. США/кг), щодо товару 3 - МД від 28.11.2025 № 25UA209230113415U9 (1,88 дол. США/кг). Коригування на розмір партії, комерційні рівні та умови поставки митним органом не здійснювалося.
Також відповідач прийняв картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 07.04.2026 № UA209140/2026/000293. Різниця у митних платежах, сплачена позивачем для випуску товарів у вільний обіг, становить 138039,55 грн, що підтверджується митною декларацією від 07.04.2026 № 26UA209140008515U0.
Позивач із вказаними рішенням про коригування митної вартості товарів і карткою відмови не погоджується, вважає їх протиправними та такими, що суперечать поданим декларантом документам і нормам чинного законодавства, тому звернувся до суду з цим позовом про їх скасування.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 49 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI (далі - МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно із частиною другою статті 51 МК України митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 вказаного Кодексу.
Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII вказаного Кодексу та главою 9 (частина перша статті 52 МК України). Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом, та подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).
За правилами частини першої статті 53 МК України у випадках, передбачених вказаним Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначений частиною другою статті 53 МК України, а саме: 1) декларація митної вартості та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до частини третьої статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій вказаної статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.
Згідно з частинами першою, другою статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування зазначеного методу, визначених у частині першій статті 58 вказаного Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 54 МК України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за такі товари.
У частині шостій статті 54 МК України визначено, що митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, зокрема у разі неподання декларантом документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 вказаного Кодексу, або відсутності у таких документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за такі товари.
Згідно з частиною другою статті 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 вказаного Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Згідно з пунктом 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598, посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 МК України з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо. У випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 МК України) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.
Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм вказаного Кодексу.
Згідно із частиною четвертою статті 57 МК України застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 вказаного Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
За приписами частин першої, другої статті 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 вказаного Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями вказаної статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.
Щодо наявності у відповідача правових підстав для надіслання вимоги про надання додаткових документів суд зазначає, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Наведені приписи зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 29.01.2019 у справі № 815/6827/17, відповідно до яких відсутність в рішенні про коригування митної вартості товарів інформації з належним обґрунтуванням того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний, методу визначення митної вартості товарів.
Суд також зважає на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.11.2020 у справі № 821/1244/17, згідно з якою право митниці витребувати додаткові документи у декларанта пов`язане з наявністю обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості; при цьому витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі документи, передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації. Аналогічні за змістом висновки викладені Верховним Судом у постановах від 29.08.2019 у справі № 805/5038/16-а, від 09.11.2022 у справі № 820/585/17, від 27.06.2023 у справі № 802/306/17-а та від 06.09.2019 у справі № 810/4737/14.
У цій справі вимога відповідача про надання додаткових документів фактично відтворює загальний перелік, наведений у частинах другій - третій статті 53 МК України, без зазначення того, які саме складові митної вартості митний орган вважає непідтвердженими та які конкретні документи необхідні для їх підтвердження. Витребування документів за таким загальним переліком, безвідносно до їх релевантності обставинам справи, позбавило декларанта можливості надати саме ті документи, які стосувалися дійсних зауважень митного органу, і поставило позивача в ситуацію правової невизначеності.
Надаючи оцінку доводам відповідача, покладеним в основу оскаржуваного рішення, суд виходить із такого.
Щодо доводів відповідача про непідтвердження складових «надбавки до фрахту» та невключення до митної вартості транспортно-експедиційних послуг за межами митного кордону України.
Відповідач вказує, що у наданих для підтвердження транспортних витрат документах примітка «надбавка до фрахту» включає витрати на розвантажувальні роботи в порту призначення, портові збори та митні формальності, проте документального підтвердження числових значень цих складових немає, а транспортно-експедиційні послуги на суму 8762,88 грн, зазначені як надані на території України, насправді надавались за всім маршрутом слідування вантажу, у зв`язку з чим їх вартість за межами митного кордону не включена до митної вартості.
Суд відхиляє ці доводи, оскільки з матеріалів справи слідує, що позивач подав до митного оформлення рахунок на транспортно-експедиційні послуги від 03.04.2026 № 2604071 та довідку про транспортні витрати від 03.04.2026 № 3225, у яких вартість транспортних витрат розмежована залежно від місця їх надання - поза межами та в межах митної території України. Так, до митної вартості товарів позивач включив витрати, понесені поза межами митної території України, у розмірі 144 536,29 грн, які складаються з надбавки до фрахту (34 124,00 грн) та автоперевезення на маршруті п. Гданськ, Польща - міжнародний пункт пропуску, Україна (110412,29 грн). При цьому надбавка до фрахту, за поясненнями позивача, охоплює навантажувально-розвантажувальні роботи, агентські та портові витрати, оформлення документа Т1 і транспортно-експедиційне обслуговування в порту Гданськ, тобто саме ті послуги, що надаються за межами митної території України. Витрати ж на транспортно-експедиційне обслуговування безпосередньо на території України (8762,88 грн) та автоперевезення в межах України правомірно не включені до митної вартості, оскільки згідно з пунктами 5, 6 частини десятої статті 58 МК України до митної вартості додаються лише витрати на транспортування та обробку товарів до місця ввезення на митну територію України.
Твердження відповідача про те, що транспортно-експедиційні послуги надавались за всім маршрутом, є припущенням, не підтвердженим жодним доказом, і спростовується змістом поданих документів, у яких послуги розмежовано за місцем їх надання. Суд наголошує, що обов`язок доведення правомірності свого рішення покладається саме на суб`єкта владних повноважень, проте відповідач не навів доказів того, що складові «надбавки до фрахту» насправді мають інше числове значення, ніж заявлене, або що якісь складові транспортних витрат за межами митного кордону не включені до митної вартості.
Щодо доводів про ненадання банківських платіжних документів на оплату транспортно-експедиційних послуг, документів на оплату та заявки на перевезення.
Суд зазначає, що чинним законодавством не встановлено вичерпного переліку документів, якими має підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів, і не визначено, що таким документом обов`язково має бути документ, який підтверджує оплату послуг перевезення. Пункт 6 частини другої статті 53 МК України передбачає, що митну вартість підтверджують транспортні (перевізні) документи та документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Верховний Суд у постанові від 31.05.2019 у справі № 804/16553/14 сформулював висновок про те, що якщо законом не визначено доказ (докази), виключно яким (якими) повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами; Митний кодекс України не зобов`язує підтверджувати розмір таких витрат виключно фінансовими та/або бухгалтерськими документами, а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення. Аналогічну позицію Верховний Суд підтвердив у постанові від 19.11.2024 у справі № 420/23588/23, зазначивши, що перелік документів, наведений у Правилах, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599, не є вичерпним (мовний зворот «можуть належати»), а типової форми довідки про транспортні витрати та її обов`язкових реквізитів законодавством не встановлено.
Посилання відповідача на пункт 4 частини другої статті 53 МК України (банківські платіжні документи, якщо рахунок сплачено) є безпідставним, оскільки ця норма стосується підтвердження ціни самого товару, а не витрат на його транспортування. З огляду на це ненадання банківських документів на оплату транспортно-експедиційних послуг не свідчить про непідтвердження числового значення транспортної складової митної вартості. Крім того, всупереч твердженню відповідача про ненадання заявки на перевезення, з матеріалів справи вбачається, що на вимогу митного органу декларант надав заявку від 03.04.2026 № 37 до договору транспортного експедирування. Розмір транспортних витрат у сукупності підтверджується договором транспортного експедирування від 29.04.2022 № 2904/22-03, рахунком від 03.04.2026 № 2604071, довідкою про транспортні витрати від 03.04.2026 № 3225 та заявкою від 03.04.2026 № 37.
Щодо доводів відповідача про відсутність у рахунку на перевезення відомостей про особу, що його виписала.
Суд зазначає, що відповідач не обґрунтував, яким чином відсутність прізвища, імені та по батькові особи, що підписала рахунок, впливає на числове значення визначеної позивачем митної вартості товарів. Сам по собі недолік у формі документа за наявності інших документів, що підтверджують вартість перевезення (договору, рахунка, довідки, заявки), не є підставою для висновку про непідтвердження транспортної складової митної вартості. Суд ураховує, що ні з оскаржуваного рішення, ні з відзиву не вбачається, у чому саме полягає розбіжність числового значення транспортних витрат порівняно із заявленою митною вартістю.
Щодо відсутності підпису покупця на проформі-інвойсі та інвойсі.
Суд відхиляє ці доводи, оскільки за своєю правовою природою рахунок-фактура (інвойс) є документом, який формується та підписується однією стороною - продавцем (постачальником) товару. Пункт 2.2 контракту, на який покликається відповідач, передбачає, що для кожної партії товару продавець оформляє рахунок-фактуру, який є невід`ємною частиною контракту. Підписанням контракту сторони погодили визначення ціни партії товарів саме у відповідних рахунках-фактурах, і митний орган не наділений повноваженнями втручатися в погоджені сторонами умови визначення ціни. Законодавством України не встановлено обов`язкової форми інвойса та вимоги щодо наявності на ньому підпису покупця; Рекомендацією № 6 Європейської економічної комісії ООН «Формуляр-зразок уніфікованого рахунка для міжнародної торгівлі» передбачено необхідність підпису лише виконавця (продавця). Погодження позивачем виставлених рахунків підтверджується самим фактом оплати товару та його ввезення на митну територію України, а числові значення ціни товару, зазначені в інвойсі від 02.02.2026 № 2026-SF-JAN25, відповідають задекларованій митній вартості. За таких обставин відсутність підпису покупця на інвойсі не свідчить про наявність розбіжностей у числових значеннях складових митної вартості.
Щодо недоліків експортної декларації країни відправлення, суд враховує таке.
Суд зазначає, що частина друга статті 53 МК України містить вичерпний перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, і копія митної декларації країни відправлення до цього переліку не входить. Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 53 МК України копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, що подається (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів. Митна декларація країни відправлення може лише підтверджувати проходження товару митного оформлення в країні відправлення, однак сама по собі не може підтверджувати чи спростовувати числове значення заявленої митної вартості товару. Покупець не відповідає за заповнення експортної декларації країни відправлення, на що вказав Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 у справі № 813/1350/14.
Зауваження відповідача щодо відсутності дати експорту, невідповідності номера коносамента та відсутності унікального електронного ідентифікатора мають характер припущень, оскільки відповідач не навів норм законодавства країни відправлення, які регламентують порядок заповнення експортної декларації, і не зазначив, яким саме чином відповідні відомості впливають на числове значення митної вартості. За наявності сумнівів у достовірності відомостей експортної декларації митний орган не був позбавлений можливості скерувати запит на перевірку її автентичності, проте таких дій не вчинив. Крім того, будь-яка відмінність відомостей в експортній декларації чи відсутність окремих реквізитів у ній не може викликати обґрунтованого сумніву, оскільки може бути зумовлена особливостями заповнення такого документа в країні відправлення, а не заниженням ціни позивачем. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03.05.2023 у справі № 140/6689/20 та від 02.10.2025 у справі № 140/12559/23, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом при вирішенні спірних правовідносин.
Також суд зазначає, що у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу рішення про коригування заявленої митної вартості, окрім обов`язкових відомостей, визначених частиною другою статті 55 МК України, має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за таким другорядним методом.
При цьому сама лише інформація з бази даних про митну декларацію, яка була взята митним органом за основу при коригуванні митної вартості товару, не може бути достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару за такою декларацією дійсно було імпортовано до України. При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним митним органом за другорядним (резервним) методом, суд повинен вимагати від відповідача доведення того, що товар за певною митною вартістю дійсно був увезений до України, що митна вартість за відповідною митною декларацією не була відкоригована, що рішення про коригування (якщо воно приймалося) було оскаржене до суду та скасоване судом. Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 05.02.2019 у справі № 816/1199/15-а.
Дослідивши джерела коригування - МД від 12.02.2026 № 26UA805020000522U0 (щодо товару 2) та МД від 28.11.2025 № 25UA209230113415U9 (щодо товару 3), суд встановив, що ці декларації не можуть слугувати належним джерелом визначення митної вартості за резервним методом.
По-перше, відповідач не довів зіставності (подібності) товарів за умовами поставки. Поставка оцінюваних товарів здійснювалася на умовах CIF (Гданськ, Польща), тоді як за МД від 12.02.2026 № 26UA805020000522U0, взятою за основу для коригування, поставка здійснювалася на умовах CPT (Суми, Україна), а за МД від 28.11.2025 № 25UA209230113415U9 - на умовах FOB (Surabaya, Індонезія). Різні умови поставки безпосередньо впливають на структуру та розмір складових митної вартості (зокрема, на включення до ціни витрат на транспортування, страхування, обробку товару), а тому митний орган не мав правових підстав використовувати ціну товарів, поставлених на інших комерційних умовах, без відповідного коригування. Всупереч власному твердженню в оскаржуваному рішенні про те, що умови поставки є однаковими для оцінюваного товару та обраної як джерело інформації партії товарів, з долучених самим відповідачем митних декларацій убачається протилежне.
По-друге, відповідач не довів подібності (аналогічності) товарів за їх характеристиками. Джерелом коригування щодо товару 2 (двох поліестерових текстурованих ниток, з`єднаних з еластомірною ниткою ізопренового латексу) слугувала МД, за якою оформлювався еластичний шнур (еластична гумова нитка з текстильним покриттям), а джерелом коригування щодо товару 3 (пряжі із синтетичних штапельних волокон, змішаної з регенерованою бавовною) - МД, за якою оформлювалася однониткова пряжа з поліефіру, бавовни та штучних штапельних волокон віскози. Оскаржуване рішення не містить порівняння характеристик оцінюваних товарів та характеристик товарів, ціна яких взята за основу для коригування, а також не містить пояснень щодо зроблених коригувань на обсяг партії та комерційні умови, що додатково свідчить про необґрунтованість оскаржуваного рішення. Суд ураховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04.09.2018 у справі № 814/2659/16, згідно з якою наявність в базі даних інформації про те, що товар було ввезено в Україну за іншою вартістю, за відсутності інших визначених законом підстав не може бути підставою для коригування митної вартості, оскільки з бази даних не вбачаються умови договору, а на ціну товару може впливати безліч обставин (характеристики, виробник, умови та обсяги поставки, наявність знижок).
Щодо доводів позивача про непроведення відповідачем процедури консультацій суд зазначає, що застосуванню другорядних методів визначення митної вартості передує процедура консультацій між митним органом та декларантом (частина четверта статті 57 МК України), яка не може зводитися до формального надіслання вимоги про надання документів. Разом з тим, з огляду на встановлену судом безпідставність самого коригування митної вартості, це порушення оцінюється судом у сукупності з іншими встановленими порушеннями як таке, що додатково свідчить про протиправність оскаржуваного рішення.
Суд також зазначає, що обґрунтування числового значення скоригованої митної вартості та фактів, які вплинули на таке коригування, в оскаржуваному рішенні по суті зведено до зазначення номерів і дат митних декларацій, узятих за основу, без наведення пояснень щодо зроблених коригувань на обсяг партії, умови поставки та комерційні умови. Верховний Суд у постанові від 21.12.2018 у справі № 815/1670/17 сформулював висновок про те, що ненаведення в рішенні про коригування митної вартості обґрунтованого розрахунку скоригованої митної вартості є самостійною підставою для його скасування. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 05.05.2022 у справі № 2040/6019/18, від 20.06.2023 у справі № 1.380.2019.006247, від 10.05.2023 у справі № 815/1780/17 та від 25.11.2022 у справі № 813/2733/17.
Суд також зазначає, що ціна продажу імпортованих товарів - це ціна, зазначена саме у рахунку-фактурі (інвойсі), який згідно з частиною другою статті 53 МК України є документом, що підтверджує митну вартість товару. У цій справі загальна вартість товару, зазначена у рахунку-фактурі (інвойсі) від 02.02.2026 № 2026-SF-JAN25, відповідає вартості, зазначеній у платіжних інструкціях у їх сукупності, а також задекларованій митній вартості. Жодних розбіжностей чи суперечностей щодо ціни товару подані позивачем документи не містять.
Натомість відповідач, не вказавши, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи можуть їх підтвердити, поставив позивача у невизначене становище. Сумніви відповідача щодо складових митної вартості імпортованого товару ґрунтуються виключно на припущеннях і жодним належним доказом не підтверджені.
З урахуванням наведеного суд вважає, що позивач подав до митного органу повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості імпортованих товарів за основним методом, а відповідач, у свою чергу, не підтвердив належними доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар; правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідач не спростував, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідач не довів.
Суд критично оцінює посилання відповідача на постанови Верховного Суду щодо обов`язку доведення митної ціни декларантом, оскільки наведені правові висновки не звільняють митний орган від обов`язку обґрунтувати наявність обґрунтованого сумніву та конкретизувати, які саме відомості про числові значення складових митної вартості є непідтвердженими. У цій справі такого обґрунтування відповідач не навів.
Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд при розгляді справи враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), № 303-A, пункт 29). Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватися судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Зважаючи на викладені порушення, допущені митним органом при здійсненні коригування митної вартості товарів, суд дійшов висновку про невідповідність рішення про коригування митної вартості товарів від 07.04.2026 № UA209000/2026/000551/2 та картки відмови Львівської митниці в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 07.04.2026 № UA209140/2026/000293 критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, у розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.
Питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу буде вирішуватися судом у порядку, встановленому статтею 143 КАС України, після подання учасником справи відповідних доказів понесення таких витрат.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним і скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів від 07.04.2026 № UA209000/2026/000551/2.
Визнати протиправною та скасувати картку відмови Львівської митниці в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 07.04.2026 № UA209140/2026/000293.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці (ЄДРПОУ 43971343) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Спандекс Плюс» (ЄДРПОУ 44255885) сплачений судовий збір у розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя     Желік О.М.