ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 718/2792/25
провадження № 22-ц/822/575/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК»
відповідач –  ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК», на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 січня 2026 року
головуючи в суді першої інстанції суддя Нагорний В. В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі – АТ «ТАСКОМБАНК») звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №3065111801 від 30 грудня 2020 року у сумі 88 362 гривні 18 копійок.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що 30 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») та  ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 3065111801.
Зазначав, що відповідно до умов кредитного договору №3065111801 від 30 грудня 2020 року та паспорту кредиту №5160766 позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту 68 008 гривень 81 копійка; строк користування 36 місяців; річні проценти 0,01 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти 2,59 % від суми кредиту; кредит надається безготівковим шляхом, протягом трьох банківських днів від дня укладення договору.
Кредит відповідачем було отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб, зазначений в кредитному договорі та паспорті кредиту, отже кредитодавець свої обов`язки за кредитним договором виконав у повному обсязі.
23 грудня 2019 року права вимоги за кредитним договором 3065111801 відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору про відступлення прав вимог №200921 від 20 вересня 2021 року, відповідно до умов якого та Реєстру прав вимоги до Договору №200921 від 20 вересня 2021 року, а тому вважає, що позивач є новим кредитором ОСОБА_1 за кредитним договором № 3065111801 від 30 грудня 2020 року з усіма наступними додатками та змінами.
Зазначав, що умови вищезазначеного кредитного договору позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті, як наслідок, станом на 01 травня 2025 року заборгованість відповідачки за кредитним договором №3065111801 від 30 грудня 2020 року становить 88 362 гривень 18 копійок, з яких: заборгованість по тілу кредиту 58 410 гривень 06 копійок; заборгованість по річним процентам 7 гривень 81 копійка; заборгованість по щомісячним процентам 29 944 гривень 31 копійка.
Короткий зміст судового рішення першої інстанції
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 січня 2026 року позов у задоволенні позову АТ «ТАСКОМБАНК» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними доказами укладення між первісним кредитором та відповідачем кредитного договору №3065111801, а також користування ОСОБА_1 кредитними коштами за кредитним договором №3065111801 від 30 грудня 2020 року, а відтак у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача кредитної забогованості за кредитним договором №3065111801 від 30 грудня 2020 року.
Суд виходив із того, що позивач просив стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором №3065111801 від 30 грудня 2020 року у сумі 88 362 гривень 18 копійок, натомість долучив до по позовної заяви докази укладення сторонами кредитного договору №1725160766 від 30 грудня 2020 року.
При цьому суд встановив, що ОСОБА_1 укладала із первісним кредитором кредитний договір № 1725160766 від 30 грудня 2020 року, право вимоги за цим договором перейшло до позивача, а загальна заборгованість відповідачки перед новим кредитором становить 88 362 гривень 18 копійок.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі АТ «ТАСКОМБАНК» просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Вказує, що зазначення в окремих місцях позовної заяви іншого номера кредитного договору є лише допущеною опискою, оскільки усі надані докази (виписки, розрахунок заборгованості) стосуються дійсного кредитного договору №1725160766 від 30 грудня 2020 року.
Зауважує, що у позовній заяві вказано про те, що це позов «про стягнення заборгованості за кредитним договором №1725160766 від 30.12.2020 року».
Вважає, що висновок суду про недоведеність укладання кредитного договору та користування коштами є безпідставним, оскільки відповідач своїм підписом у договорі та паспорті кредиту підтвердила своє волевиявлення, а факт отримання та користування кредитними коштами належним чином підтверджується банківськими виписками з рахунків та детальним розрахунком заборгованості.
Зауважує, що матеріали справи містять усі належні докази правомірного відступлення права вимоги за кредитним договором від первісного кредитора до АТ «ТАСКОМБАНК» (зокрема договір факторингу, реєстр прав вимоги та меморіальний ордер про переказ коштів), однак суд першої інстанції недостатньо дослідив ці докази та порушив принципів розумності, а також всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин справи.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
30 грудня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - кредитодавець) та ОСОБА_1 (далі - позичальник) уклали кредитний договір № 1725160766.
Згідно пунктів 1.1., 1.2 кредитного договору №1725160766, кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах встановлених ним договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах встановлених договором. Кредит надається позичальнику на наступних умовах: тип кредиту: кредит, сума кредиту: 68008,81 грн., строк на який надається кредит: 36.
Позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту №5160766, який є невід`ємною частиною цього договору. (пункт 1.3 кредитного договору №1725160766).
У паспорті споживчого кредиту сторони узгодили наступні умови: сума кредиту – 68 008 гривень 81 копійка, строк на який надається кредит становить 36 місяців, тобто до грудня 2023 року (відповідно до графіку платежів), щомісячні проценти – 2,59 % від суми кредиту, загальні річні проценти – 0,01 % від суми боргу за договором, реальна річна процентна ставка - 63,55 %, загальна вартість кредиту – 131 430 гривень 82 копійки.
Користування ОСОБА_1 коштами, наданими згідно кредитного договору №1725160766, а також нарахування відсотків, підтверджується випискою по особовим рахункам кредитного договору № НОМЕР_1 за період з 30 грудня 2020 року по 01 травня 2025 року.
20 вересня 2021 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено Договір факторингу № 200921 (далі - договір факторингу).
Відповідно до пункту 2.1 договору факторингу, фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, визначених цим договором. Перелік позичальників, підстави виникнення права вимоги до позичальників, сума боргу на дату відступлення прав вимоги та інші дані зазначаються в реєстрі прав вимоги, який формується згідно додатку №1 та є невідємною частиною цього договору та підписується одночасно з ним.
20 вересня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Центр фінансових рішень» (кредитор) та АТ «ТАСКОМБАНК» (новий кредитор) підписали акт приймання-передачі Реєстру прав вимоги за договором факторингу № 200921 від 20 вересня 2021 року.
Із витягу з реєстру прав вимоги до договору факторингу № 200921 від 20 вересня 2021 року вбачається, що право вимоги відступлено у тому числі й до ОСОБА_1 на загальну суму 61 808 гривень 05 копійок.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором №1725160766 від 30 грудня 2020 року вбачається, що станом на 01 травня 2025 року у відповідачки наявна заборгованість у розмірі 88 362 гривень 18 копійок, з яких: заборгованість по тілу кредиту 58 410 гривень 06 копійок, заборгованість по річним відсоткам 7 гривень 81 копійок, заборгованість за щомісячними процентами 29 944 гривень 31 копійка.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Враховуючи характер спірних правовідносин, основне питання, яке постало перед апеляційним судом у цій справі полягає у тому, чи може бути помилка у номері кредитного договору в прохальній частині позовної заяви сама по собі єдиною підставою для відмови у позові?
За обставин цієї справи, колегія суддів апеляційного суду виснувала, що некоректне зазначення у прохальній частині позову номеру кредитного договору у даному випадку, не може бути перешкодою для захисту порушеного права, оскільки з матеріалів справи та загального змісту позову очевидно випливає справжня воля позивача та суть порушеного права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Щодо природи відносин, які виникли між сторонами цієї справи на підставі кредитного договору №1725160766 від 30 грудня 2020 року
Згідно із частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини першої та другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За положеннями статті 627 ЦК України відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частина перша статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частина перша статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З матеріалів справи вбачається, що між первісним кредитором та відповідачкою було укладено кредитний договір № 1725160766 у письмовій формі, що підтверджується її підписами на кредитному договорі №1725160766 від 30 грудня 2020 року та паспорті споживчого кредиту № 5160766, який є невід`ємною його частиною. Зазначене повністю відповідає вимогам статей 1054 та 1055 ЦК України.
Колегія суддів доходить висновку, що підписанням цього правочину сторони, відповідно до положень статей 626, 628 та 638 ЦК України та на основі вільного волевиявлення сторони відповідача досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема щодо суми кредитування, строків повернення, відсоткової ставки та відповідальності за порушення зобов`язань, а відтак укладений договір відповідно до статті 629 ЦК України став обов`язковим для виконання його сторонами.
Підстави заміни кредитора у зобов`язанні визначені статтею 512 ЦК України, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина 3 статті 512 ЦК України).
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (статті 1077-1078 ЦК України у редакції чинній, на час виникнення цих правовідносин).
У даній справі, судами встановлено, що 20 вересня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та АТ «ТАСКОМБАНК» було укладено Договір факторингу № 200921.
На виконання умов вказаного правочину сторони підписали акт приймання-передачі реєстру прав вимоги. Позивачем також надано суду квитанцію про оплату узгодженої сторонами у цьому договорі суми фінансування.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до Договору факторингу № 200921 від 20 вересня 2021 року, право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1725160766 від 30 грудня 2020 року було відступлено новому кредитору – АТ «ТАСКОМБАНК» .
Відтак, АТ «ТАСКОМБАНК» у встановленому законом порядку набув право вимоги до відповідача по кредитному договору № 1725160766 від 30 грудня 2020 року.
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України
Відповідно до виписки по особовому рахунку, відповідачка дійсно користувалась кредитними коштами, проте, як вбачається з її змісту, а також із розрахунку заборгованості, свої зобов`язання за кредитним договором № 1725160766 від 30 грудня 2020 року щодо своєчасного та повного повернення коштів вона належним чином не виконала.
У зв`язку із чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 01 травня 2025 року становить 88 362 гривні 18 копійок, з яких: 58 410 гривень 06 копійок – заборгованість по тілу кредиту, 7 гривень 81 копійка – заборгованість по річних процентах, 29 944 гривні 31 копійка – заборгованість за щомісячними процентами.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості є арифметично правильним, ґрунтується на первинних бухгалтерських документах, відповідає умовам узгодженого сторонами кредитного договору та паспорта споживчого кредиту, який є частиною цього договору.
Відповідачкою вказаний розмір боргу не спростований, доказів належного виконання вказаного зобов`язання суду надано не було.
З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 існують зобов`язальні правовідносини, які виникли на підставі кредитного договору № 1725160766 від 30 грудня 2020 року. У зв`язку із невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань за цим договором, у останньої виникла заборгованість по тілу та відсоткам у розмірі 88 362 гривень 18 копійок.
Щодо вирішення скарги по суті
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частинами першою та четвертою ст. 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).
Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів – предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.
Так, відповідно до частин другої та третьої статті 49 ЩІК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Верховний Суд вже неодноразово звертав увагу, що в разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.
Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.
У даній справі, звертаючись із позовною заявою позивач просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору № 3065111801 у розмірі 88 362 гривні 18 копійок.
В апеляційній скарзі, представник АТ «ТАСКОМБАНК» вказує, що у вступній частині позову зазначено про предмет спору у даній справі, зокрема те, що матеріально-правова вимога позивача стосується саме кредитного договору № 1725160766 від 30 грудня 2020 року, всі подані позивачем докази по справі стосуються кредитного договору № 1725160766 від 30 грудня 2020 року, так само як і саме обґрунтування позовної заяви та зауважує, що неправильне зазначення номеру цього договору у прохальній частині позову є опискою, адже всі інші відомості є вірними.
Вирішуючи цю скаргу, апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду наведені у постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/5609/17 та від 15 вересня 2021 року у справі № 372/2583/18, відповідно до яких некоректне формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства.
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 372/3733/22 зазначив:
«Незазначення позивачем у прохальній частині номера договору дарування спірного будинку за встановлених апеляційним судом обставин не може бути єдиною самостійною підставою для відмови в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування будинку.
Ухвалюючи рішення апеляційний суд не звернув уваги на те, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід стосовно дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави
Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 372/2583/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/5609/17.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу адвоката Ткаченко Ю. О. як представника ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування спірного будинку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї вимоги, в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін».
Із вказаних вище висновків Верховного Суду слід виснувати, що незазначення у прохальній частині позовної заяви номеру договору, по якому позивач просить стягнути прострочену заборгованість, не є підставою для відмови у позові.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги та правильності оскаржуваного рішення, апеляційний суд враховує, що основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції – ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не створює новий спір для цих самих сторін, які не можуть між собою дійти порозуміння у позасудовому порядку.
З матеріалів справи, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що:
– у вступній частині позову зазначено реєстраційний номер облікової картки платників податків ОСОБА_1 –  НОМЕР_2 . Аналогічний РНОКПП відповідачки зазначений і в умовах кредитного договору;
– звертаючись із позовом у цій справі, представник позивача визначив назву першого документу по суті справи як «позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором №1725160766 від 30 грудня 2020 року»;
– у тексті позовної заяви позивач зазначає, що кредитний договір укладений сторонами, у тому числі шляхом підписання паспорту споживчого кредиту 5160766, який є невід`ємною частино цього кредитного договору. Разом з цим, як вбачається із долучених доказів, вказаний паспорт споживчого кредиту підписаний ОСОБА_1 , є частиною кредитного договору №1725160766 від 30 грудня 2020 року та містить усі істотні умови цього договору;
– у тексті позовної заяви позивач дійсно вказує про укладення кредитного договору 3065111801 від 30 грудня 2020 року, при цьому вказуючи пункти договору, істотні умови, розмір заборгованості та інші обставини, які характерні для правовідносин які виникли між сторонами на підставі договору №1725160766 від 30 грудня 2020 року.
Отже, аналіз змісту позовної заяви та долучених до неї письмових доказів дає підстави для висновку, що зазначення позивачем в окремих частинах тексту позову (зокрема й прохальній частині) номера кредитного договору «3065111801» замість правильного «1725160766» є очевидною технічною опискою. Позивач механічно переніс реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідачки (РНОКПП) у графу номера договору.
Ця технічна описка жодним чином не змінює предмета та підстав позову, не свідчить про заявлення вимог за іншим правочином та не спростовує факту існування боргу за дійсною кредитною угодою, оскільки співставлення тексту позовної заяви та долучених до неї документів дають можливість чітко встановити, що спір між сторонами стосується саме виконання кредитного договору № 1725160766 від 30 грудня 2020 року.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не надав належної оцінки доказам у їх сукупності та взаємозв`язку, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в позові через недоведеність вимог. Вдавшись до надмірного формалізму та керуючись виключно дослівним (лінгвістичним) тлумаченням прохальної частини з допущеною опискою, місцевий суд фактично позбавив позивача права на справедливий судовий розгляд, так і не вирішивши спір по суті.
Як вже зазначалося, відповідно до правових позицій Верховного Суду некоректне формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права, якщо з матеріалів справи та загального змісту позову очевидно випливає справжня воля позивача та суть порушеного права.
В порушення вимог статті 263 ЦПК України суд першої інстанції не врахував зазначені вище висновки Верховного Суду.
Оскільки матеріалами справи достовірно підтверджується факт укладення кредитного договору № 1725160766 від 30 грудня 2020 року, факт правомірного переходу права вимоги до АТ «ТАСКОМБАНК», а також наявність у відповідачки непогашеної заборгованості, яка станом на 01 травня 2025 року становить 88 362 гривні 18 копійок, позовні вимоги банку підлягають задоволенню у повному обсязі саме за цим договором.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
При цьому, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких-не допустити перетворення судового процесу у безладний рух.
Разом із тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).
Як неодноразово наголошував у своїх постановах Верховний Суд, суд зобов`язаний забезпечувати процесуальну дисципліну, вимагати від учасників справи сумлінного користування своїми процесуальними правами та належного оформлення процесуальних документів. Проте, зазначене не є самоціллю правосуддя та не повинно мати наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, яке гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У даному випадку допущена представником банку помилка (технічна описка) при перенесенні реєстраційного номера облікової картки платника податків у графу номера кредитного договору жодним чином не впливає на предмет та підстави поданого позову. Матеріально-правова вимога щодо стягнення заборгованості, як і фактичні обставини, якими вона обґрунтовується (укладення договору, перехід прав вимоги, порушення зобов`язань), залишилися незмінними та повністю підтверджені наявними у справі письмовими доказами.
Більше того, для усунення вказаної неточності та з метою ефективного захисту прав сторін, суд першої інстанції мав належний процесуальний інструментарій. Зокрема, виявивши розбіжність між текстом прохальної частини позову та долученими до нього документами вже під час розгляду справи, суд не був позбавлений можливості звернутись до положень частини одинадцятої статті 187 ЦПК України.
Зазначена норма передбачає, що суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.
Натомість, відмова у задоволенні позову суто з мотивів недоведеності позовних вимог, зокрема через існування технічної описки у прохальній частині позову, не відповідає завданню та основним засадам цивільного судочинства і призводить до порушення права позивача на справедливий судовий розгляд.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що АТ «ТАСКОМБАНК» у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір за подання в електронній формі позовної заяви у розмірі 2422 гривень 40 копійок.
За подання апеляційної скарги АТ «ТАСКОМБАНК» у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір у розмірі 3 633 гривень 60 копійок.
За наслідками перегляду цієї справи у суді апеляційної інстанції позов АТ «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 задоволено.
З урахуванням викладеного, із ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» пропорційно розміру задоволених позовних підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 056 гривень (2 422,4 + 3 633,6).
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 21 січня 2026 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків обставинам справи, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
Ухвалив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» задовольнити.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» заборгованість по кредитному договору № 1725160766 від 30 грудня 2020 року у сумі 88 362 (вісімдесяти вісім тисяч триста шістдесят дві) гривні 18 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 09 липня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА