ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 554/731/25
провадження № 61-3156св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач - Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, відповідач -  ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавська міська територіальна громада в особі Полтавської міської ради, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Якименко Олексій Вікторович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради на рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2025 року у складі судді Гольник Л. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року у складі колегії суддів Бутенко С. Б., Карпушина Г. Л., Обідіної О. І., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025 року Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради (далі - Управління майном комунальної власності міста ПМР) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавська міська територіальна громада в особі Полтавської міської ради (далі - Полтавська МТГ), приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Якименко О. В. (далі - приватний нотаріус Полтавського МНО), про усунення від права на спадкування та визнання спадщини відумерлою. 
Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі по 1/2 частки.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її син ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини звернувся її син ОСОБА_1 
Шишацький районний суд Полтавської області рішенням від 28 червня 2024 року у цивільній справі № 554/11940/23, мотивувальну частину якого змінено постановою Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Полтавської міської ради, виконавчого комітету Шишацької селищної ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування після померлої матері ОСОБА_2 , а саме на:
1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;
земельну ділянку з кадастровим номером 5325783200:00:017:0010, площею 2,6115 га (рілля), що знаходиться на території Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;
земельну ділянку з кадастровим номером 5325783205:05:001:0143, площею 0,25 га, що знаходиться у селі Порскалівці Шишацького району Полтавської області, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);
земельну ділянку з кадастровим номером 5325783205:05:001:0144, площею 0,3557 га, що знаходиться у селі Порскалівці Шишацького району Полтавської області, для ведення особистого селянського господарства;
земельну ділянку з кадастровим номером 5325783205:05:001:0145, площею 1,3943 га, що знаходиться у селі Порскалівці Шишацького району Полтавської області, для ведення особистого селянського господарства;
житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 ;
грошові кошти, які знаходяться на рахунках, розміщених в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», відкритих ОСОБА_2 , а саме на пенсійному рахунку та рахунку, на який надходили грошові кошти як орендна плата за земельні паї.
Позивач зазначав, що ОСОБА_1 не має права на спадкування, як особа, яка умисно позбавила життя свого брата ОСОБА_3 , що підтверджується вироком Київського районного суду міста Полтави від 07 травня 2020 року у справі № 551/1124/19, який набрав законної сили 29 березня 2024 року.
Оскільки майно померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніхто не успадкував, а ОСОБА_1 підлягає усуненню від права на спадкування на підставі частини першої статті 1224 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тому наявні правові підстави для визнання спадщини, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою у порядку статті 1277 ЦК України. 
Враховуючи викладене,Управління майном комунальної власності міста ПМР просило суд: 
усунути ОСОБА_1 від права на спадкування після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; 
визнати спадщину померлої ОСОБА_2 , що складається із 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , відумерлою;
визнати спадщину померлого ОСОБА_3 , що складається із 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , відумерлою;
передати майно померлої ОСОБА_2 , що складається із 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , у власність Полтавської МТГ;
передати майно померлого ОСОБА_3 , що складається із 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , у власність Полтавської МТГ.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Шевченківський районний суд міста Полтави рішенням від 08 грудня 2025 року позов Управління майном комунальної власності міста ПМР задовольнив частково.
Визнав відумерлою спадщину померлого ОСОБА_3 , що складається із 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , та передав вказане майно у власність Полтавської МТГ.
Визнав відумерлою спадщину померлої ОСОБА_2 , що складається із 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , та передав вказане майно у власність Полтавської МТГ.
У задоволенні позовних вимог про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування спадщини після ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що складається із квартири АДРЕСА_1 , а також у частині визнання відумерлою спадщини ОСОБА_2 , що складається із 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 та передачі цього майна у власність Полтавської МТГ відмовив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь Управління майном комунальної власності міста ПМР судовий збір у розмірі 1 514,00 грн. 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався таким.
Спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги за законом прийняв син ОСОБА_1 , подавши 12 жовтня 2018 року відповідну заяву нотаріусу.
Також відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв інший її спадкоємець першої черги за законом син ОСОБА_3 , оскільки проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від неї. 
Отже, оскільки належне спадкодавцю ОСОБА_2 майно у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 прийняли в порядку спадкування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому кожному з них належить по 1/4 частки вказаної квартири з часу відкриття спадщини.
ОСОБА_3 не встиг за життя отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. 
Єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 є брат ОСОБА_1 , проте останній не має права на спадкування після смерті ОСОБА_3 відповідно до положень частини першої статті 1224 ЦК України, оскільки він умисно позбавив життя ОСОБА_3 , що підтверджується вироком Київського районного суду міста Полтави від 07 травня 2020 року, який набрав законної сили 29 березня 2024 року.
Оскільки ОСОБА_1 не має права на спадкування після смерті брата ОСОБА_3 , інших його спадкоємців немає, тому його спадщину у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 слід визнати відумерлою та передати вказане майно у власність Полтавської МТГ.
Іншу 1/4 частку спірної квартири, яку після смерті матері успадкував ОСОБА_3 , слід визнати відумерлою та передати у власність Полтавської МТГ.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, Управління майном комунальної власності міста ПМР оскаржило його в апеляційному порядку в цій частині. 
Посилалося на те, що ОСОБА_1 не має права на спадкування майна померлої ОСОБА_2 та що успадкована ним спадщина підлягає визнанню відумерлою, оскільки умисне позбавлення ним життя іншого спадкоємця ОСОБА_3 було спрямоване на умисне збільшення спадкової маси.
В іншій частині рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку не оскаржувалося.
Полтавський апеляційний суд постановою від 18 лютого 2026 року рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2025 року залишив без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що умисне позбавлення життя ОСОБА_1 свого брата ОСОБА_3 не впливає на спадкові права відповідача щодо майна матері ОСОБА_2 
1/4 частку спірної квартири, яку за життя успадкував після матері ОСОБА_3 , визнано судом відумерлою спадщиною, оскільки ОСОБА_1 втратив право на спадкування за братом, а інших спадкоємців майна ОСОБА_3 судом не встановлено, і в цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.
Відмова рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 28 червня 2024 року у справі № 554/11940/23, яке змінено у мотивувальній частині постановою Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування не є підставою для визнання відумерлою спадщини, оскільки не спростовує факт прийняття ним спадщини у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на 1/4 частку спірної квартири. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2026 року, Управління майном комунальної власності міста ПМР просить рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове судове рішення в цій частині, яким визнати відумерлою спадщину померлої ОСОБА_2 , що складається із 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , та передати вказане майно у власність Полтавської МТГ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 688/2840/22, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах частини першої статті 1224 ЦК України.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди дійшли помилкового висновку про неможливість застосування частини першої статті 1224 ЦК України до спадкових прав ОСОБА_1 щодо спадщини  ОСОБА_2 .
Заявник вважає, що ОСОБА_1 не має права на спадкування майна померлої ОСОБА_2 та що успадкована ним спадщина підлягає визнанню відумерлою, оскільки умисне позбавлення ним життя іншого спадкоємця ОСОБА_3 було спрямоване на умисне збільшення спадкової маси.
Доводи інших учасників справи
У квітні 2026 року Полтавська МТГнадіслала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає про обґрунтованість доводів заявника та вважає, що рішення судів у оскаржуваній частині підлягають скасуванню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , внаслідок чого відкрилася спадщина на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що належала їй згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства на підставі розпорядження від 18 грудня 2008 року за № 2103.
12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Полтавського МНО Якименко О. В. заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 , на підставі якої заведено спадкову справу № 23/2018, що зареєстрована у Спадковому реєстрі 12 жовтня 2018 року за № 63138624.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , якому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства згідно з розпорядженням від 18 грудня 2008 року за № 2103, належала інша 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 .
Вироком Київського районного суду міста Полтави від 07 травня 2020 року у справі № 551/1124/19, який набрав законної сили 29 березня 2024 року, ОСОБА_1 визнано винним в умисному вбивстві брата ОСОБА_3 та засуджено за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України до 13 років позбавлення волі.
Постановою приватного нотаріуса Полтавського МНО Якименко О. В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку на території Шишацького району Полтавської області у зв`язку з ненаданням правовостановлюючих документів, зареєстрованих в установленому порядку, що підтверджують належність майна спадкодавцеві.
Шишацький районний суд Полтавської області рішенням від 28 червня 2024 року у цивільній справі № 554/11940/23, мотивувальну частину якого змінено постановою Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Полтавської міської ради, виконавчого комітету Шишацької селищної ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування після померлої матері ОСОБА_2 , а саме на:
1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;
земельну ділянку з кадастровим номером 5325783200:00:017:0010, площею 2,6115 га (рілля), що знаходиться на території Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;
земельну ділянку з кадастровим номером 5325783205:05:001:0143, площею 0,25 га, що знаходиться у селі Порскалівці Шишацького району Полтавської області, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);
земельну ділянку з кадастровим номером 5325783205:05:001:0144, площею 0,3557 га, що знаходиться у селі Порскалівці Шишацького району Полтавської області, для ведення особистого селянського господарства;
земельну ділянку з кадастровим номером 5325783205:05:001:0145, площею 1,3943 га, що знаходиться у селі Порскалівці Шишацького району Полтавської області, для ведення особистого селянського господарства;
житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 ;
грошові кошти, які знаходяться на рахунках, розміщених в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», відкритих ОСОБА_2 , а саме на пенсійному рахунку та рахунку, на який надходили грошові кошти як орендна плата за земельні паї, з підставі неналежного складу відповідачів.
Верховний Суд постановою від 08 вересня 2025 року у справі № 554/11940/23 рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 червня 2024 року у незміненій частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року залишив без змін.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскільки рішення суду першої інстанції переглядалось у апеляційному порядку лише в частині визнання відумерлою спадщини померлої ОСОБА_2 , що складається із 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , та передання цього майна у власність Полтавської МТГ, тому Верховний Суд переглядає у касаційному порядку постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанцій саме в цій частині. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
У частині першій статті 1224 ЦК України зазначено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
У частині першій статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи наявність підстав для визнання відумерлими спадщини ОСОБА_2 , що складається із 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , та спадщини ОСОБА_3 , що складається із 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , Управління майном комунальної власності міста ПМР посилалось на те, що ОСОБА_1 не має права на спадкування після смерті матері та брата відповідно до частини першої статті 1224 ЦК України.
Вважало, що вирок Київського районного суду міста Полтави від 07 травня 2020 року у справі № 551/1124/19, яким ОСОБА_1 визнано винним в умисному вбивстві брата ОСОБА_3 , свідчить про те, що такі умисні дії були спрямовані на збільшення спадкової масипісля смерті матері, тому ОСОБА_1 підлягає усуненню від права на спадкування після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що належне спадкодавцю ОСОБА_2 майно у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 прийняли в порядку спадкування сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому кожному з них належить по 1/4 частки вказаної квартири з часу відкриття спадщини.
Водночас наявні підстави для визнання відумерлою спадщини після смерті брата, що складається із 1/2 частки спірної квартири, та після смерті матері, що складається із 1/4 частки цієї квартири, яку в порядку спадкування прийняв ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 , який є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , не має права на спадкування після його смерті відповідно до положень частини першої статті 1224 ЦК України внаслідок умисного позбавлення життя ОСОБА_3 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання відумерлою спадщини щодо іншої 1/4 частки спірної квартири, яку після смерті матері успадкував ОСОБА_1 , місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що умисне позбавлення життя ОСОБА_1 свого брата ОСОБА_3 не впливає на спадкові права відповідача щодо майна матері ОСОБА_2 , а судові рішення у справі № 554/11940/23, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування не є підставою для визнання відумерлою спадщини, оскільки не спростовує факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_2 на 1/4 частку спірної квартири. 
У касаційній скарзі заявник не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про визнання відумерлою спадщини померлої ОСОБА_2 , що складається із 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , та постановою апеляційного суду, яка переглянула рішення місцевого суду лише в цій частині.
Колегія суддів звертає увагу на те, що здійснення касаційного провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені заявником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
У касаційній скарзі Управління майном комунальної власності міста ПМР посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 688/2840/22, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах частини першої статті 1224 ЦК України.
У наведеній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформував висновки щодо застосування частини першої статті 1224 ЦК України.
Так, Верховний Суд зазначив, що закріплені у частині першій статті 1224 ЦК України норми є своєрідним засобом регулювання родинних та суспільних відносин, що відображають відносини між спадкодавцем та майбутнім спадкоємцем, який не може реалізувати своє право на спадкування в силу вчинення злочину проти спадкодавця.
Виснував, що оскільки частина перша статті 1224 ЦК України не встановлює вичерпного переліку документів, на підставі яких встановлюється факт умисного позбавлення життя спадкодавця чи будь-якого з можливих спадкоємців або вчинення замаху на їхнє життя, слід дійти висновку, що такими документами можуть бути вирок суду в кримінальному провадженні та ухвала про закриття кримінального провадження.
Верховний Суд у справі № 688/2840/22 погодився з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_6 не має права на спадкування після свого батька відповідно до частини першої статті 1224 ЦК України, оскільки він позбавив життя спадкодавця.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідно до вироку Київського районного суду міста Полтави від 07 травня 2020 року, близько 18 год 19 серпня 2019 року в приміщенні житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вчинив навмисне вбивство свого брата ОСОБА_3 . Цим вироком ОСОБА_1 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, та призначене покарання у вигляді 13 років позбавлення волі. 
Встановивши, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , проте не має права на спадкування після його смерті відповідно до положень частини першої статті 1224 ЦК України, суди виснували, що спадщину ОСОБА_1 у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та 1/4 частки цієї квартири, яку в порядку спадкування прийняв ОСОБА_3 , слід визнати відумерлою та передати вказане майно у власність Полтавської МТГ.
Водночас Управління майном комунальної власності міста ПМР у касаційній скарзі зазначає, що частина перша статті 1224 ЦК України за обставин, які склалися у цій справі, застосовується і щодо спадкових прав ОСОБА_1 на спадщину матері ОСОБА_2 , оскільки, реалізовуючи умисел на позбавлення життя брата як спадкомця першої черги за законом після смерті матері, ОСОБА_1 таким чином намагався збільшити частку у спадковому майні.
Колегія суддів вважає, що такі доводи не заслуговують на увагу та ґрунтуються на довільному тлумаченні норм матеріального права.
Правова конструкція частини першої статті 1224 ЦК України передбачає, зокрема, умисне позбавлення життя саме можливих спадкоємців (спадкоємця). Згідно зі статтею 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Водночас установлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а син ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому твердження заявника про те, що, ОСОБА_1 здійснив умисне позбавлення життя брата саме як можливого спадкоємця матері не заслуговують на увагу та суперечать положенням статті 1224 ЦК України.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що умисне позбавлення життя ОСОБА_1 свого брата ОСОБА_3 не впливає на спадкові права відповідача щодо майна матері ОСОБА_2 , тому з урахуванням меж касаційного перегляду справи, передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України, касаційна скарга Управління майном комунальної власності міста ПМР підлягає залишенню без задоволення.
Колегія суддів виснує, що підстава касаційного оскарження, зазначена заявником у касаційній скарзі, а саме що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 688/2840/22, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах частини першої статті 1224 ЦК України не підтвердилася.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання відумерлою спадщини померлої ОСОБА_2 , що складається із 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , та передання цього майна у власність Полтавської МТГ, та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про визнання відумерлою спадщини померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , що складається із 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , передання цього майна у власність Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради, та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв