Справа № 520/33575/25
Провадження № 2-а/638/129/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді Цвіри Д.М.,
за участю секретаря Мажукіно Г.А.,
представника позивача Репетун К.В.,
представника відповідача Коваленко Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,
встановив:
25.12.2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бойко Р.М. та ОСОБА_2 , звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, яким просять:
1. Визнати протиправним та скасувати Рішення № 6324130100019521 про примусове повернення до країни походження громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , складене Головним спеціалістом Основ`янського відділу у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 30.09.2025 року.
2. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України з урахуванням правових висновків Верховного суду.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (далі - позивач) є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, що підтверджується паспортом Федеративної Республіки Нігерія № НОМЕР_1 .
Має посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , орган що видав: 1203 терміном дії до 01.08.2022 року.
23.05.2019 року позивач прибув в Україну по паспорту громадянина Федеративної Республіки Нігерія № НОМЕР_3 , виданий 28.01.2019 року, терміном дії до 27.01.2024 року, з метою навчання.
У період часу 02.10.2019 по 01.08.2022 року позивач навчався у Національній металургійній академії України (актуальна назва - Український державний університет науки і технологій, факультет металургійних процесів та хімічних технологій, освітня програма підготовки бакалавра - «Переробка нафти та газу», спеціальність 161 «Хімічні технології та інженерія», форма навчання - очна (денна).
Після завершення навчання у позивача народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є громадянкою України і проживає на території У країни.
Враховуючи, що позивач постійно проживає на території України, є батьком малолітньої дитини, яка є громадянкою України, має тривалі сімейні зв`язки та відповідні наслідки для сімейного життя, а також враховуючи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально - караних діянь з боку позивача, які загрожують суспільству, позивач не покинув територію України після закінчення строку дії Посвідки на тимчасове проживання.
Окрім цього, зауважую, що перелічені вище обставини вказують на особливий правовий режим захисту позивача відповідно до Конституції України, Конвенції про права дитини та Європейської Конвенції про права людини.
Також повідомляю суд, що у країні громадянства позивача - Федеративній Республіці Нігерея відбуваються дії, що мають ознаки громадянської війни, що становить реальну і достатню загрозу і небезпеку для життя і здоров`я як самого позивача так і його малолітньої дитини, у зв`язку з чим позивачем не було покинуто територію України після закінчення строку дії Посвідки на тимчасове проживання.
30.09.2025 року Рішенням № 6324130100019521 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, складеним Головним спеціалістом Основ`янського відділу у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 вирішено примусово повернути до країни походження - Нігерія та зобов`язано покинути територію України у термін до 29.10.2025 року.
30.09.2025 року відносно позивача було складено адміністративний протокол МХК № 005163 з ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено штраф у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) гривень 00 копійок, який позивачем у добровільному порядку було сплачено.
Водночас, позивач з даним Рішенням не погоджується, вважає його протиправним, у зв`язку з чим 17.12.2025 року уклав Договір про правову допомогу № б/н з адвокатом Бойко Р.М. для оскарження вказаного Рішення в суді.
Враховуючи, що позивач не є особою, яка володіє знаннями у юридичній сфері, зокрема, у сфері міграційного права, останній не зміг у повній мірі усвідомлювати нюанси строку дії тимчасового посвідчення на проживання, а також реалізувати своє право на оскарження рішення про його повернення до країни походження раніше.
Окрім цього, під час ухвалення Рішення про примусове повернення до країни походження від 30.09.2025 року представниками Головного управління Державної Міграційної служби в Харківській області було порушено норми ст. 26 Конституції України у частині забезпечення однакових прав та свобод як для громадян України так і для іноземців, а також право позивача на перекладача та захисника.
Водночас, під час ухвалення оскаржуваного Рішення не було залучено понятих, а також не роз`яснено позивачу його права та обов`язки, що є суттєвим порушенням процедури ухвалення Рішення та гарантованих Конституцією, Законами України та міжнародними актами у сфері захисту прав людини і основоположних свобод прав позивача.
Як вбачається з обставин справи, відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», оскаржуване Рішення було прийнято українською мовою.
Позивач є громадянином Федеративної Республіки Нігерія і українською мовою не володіє.
Так в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини закріплено право іноземця на перекладача, воно стосується осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають.
У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).
Права іноземця на допомогу перекладача регламентовано і внутрішнім законодавством України.
Дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, шо він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.
Відповідно до ст. 274 КУпАП перекладач призначається органом (посадовою особою), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення. Перекладач зобов`язаний з`явитися на виклик органу (посадової особи) і зробити повно й точно доручений йому переклад.
Згідно з п. 2.6 Інструкції №1654/24186, у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.
Тобто, призначення перекладача є обов`язком, а не правом органу чи посадової особи в ході адміністративної процедури за участю особи, яка не володіє державною мовою.
Як вбачається з Протоколу про адміністративне правопорушення від 30.09.2025 року та Рішення № 6324130100019521 від 30.09.2025 року перекладач не залучався.
Водночас, протокол про адміністративне правопорушення та рішення складені українською мовою, якою позивач не володіє.
Відтак, доказів того, що при складанні протоколу та рішення був присутнім перекладач або доказів того, що позивач відмовився від перекладача або про те, що він його не потребує, рішення не містить, тому вказане викликає обґрунтований сумнів у дотриманні права позивача на залучення перекладача, вказує на формальний підхід з боку суб`єкта владних повноважень та незабезпечення реалізації прав особи - іноземця в ході адміністративної процедури, недотримання вимог ст. 274 КУпАП.
Вважаю, що оскільки позивач не був забезпечений перекладачем з мови, якою він вільно володіє, відтак не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього службовими особами та не міг отримати належне роз`яснення його прав, зокрема, на отримання правової допомоги.
За таких обставин, оскаржуване Рішення, протокол про адміністративне правопорушення та постанова про накладення адміністративного стягнення прийняті з порушенням міжнародних норм та правил щодо забезпечення права іноземця на перекладача та законодавства України. Водночас, дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.
Висновки Верховного Суду щодо порушення права на захист органами ДМС України і несповіщення Центру з надання безоплатної правової допомоги викладені у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року по справі № 473/4762/19, у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 по справі №545/2432/16-а.
Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у свої постановах від 08.07.2018 року у справі № 750/8187/16-а та від 04.03.2020 року у справі № 813/2417/18.
Таким чином, враховуючи те, що позивач є іноземцем, який не розуміє української мови, а відповідачем не було залучено до участі у справі перекладача й не забезпечено при цьому участь адвоката, вважаю, що у даному випадку позивач фактично був позбавлений можливості подавати докази, заявляти клопотання та користуватись іншими правами, передбаченими ч. 1 ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Вказане є безумовною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваного рішення.
Окрім цього, з тексту оскаржуваного Рішення вбачається, що від підпису позивач відмовився. Водночас відображено, що поняті та свідки не залучалися.
Відповідно до п. 2 розділу II Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства у разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.
Враховуючи, що поняті та свідки на залучалися, а позивач від підпису відмовився, оскаржуване Рішення є таким, що було прийнято з порушенням встановленої законодавством процедури.
Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивача не було повідомлено про його право оскаржити ухвалене Рішення у встановленому законом порядку до суду.
Згідно з Інструкцією рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Рішення суду про примусове видворення іноземця може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом. Після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.
Враховуючи вище викладене, наявні достатні підстави вважати, що оскаржуване рішення у цій частині також є таким, що прийняте з порушенням встановленої законодавством процедури.
Водночас, повідомляю суд, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та принципу заборони вислання (non-refoulement), закріпленого також у статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як відомо з обставин справи, позивач є уродженцем і громадянином Федеративної Республіки Нігерія.
Позивач народився у штаті Імо, Федеративна Республіка Нігерія, одному з найбільших небезпечних і сепаратистських регіонів, де триває збройний конфлікт і постійні масові заворушення, вбивства, викрадення, катування та напади на цивільних.
Зазначені обставини прямо вказують на реальний ризик для життя, здоров`я та свободи позивача, а також загрозу катування, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження у разі його повернення до країни походження.
Відповідач не здійснив належну оцінку ризиків ex nunc (станом на момент прийняття рішення) відповідно до ВИМОГ міжнародного законодавства та практики ЄСПЛ, зокрема не застосував принцип заборони вислання (non-refoulement principle), що є обов`язковим при будь-якій процедурі вислання.
Більше того, з тексту оскаржуваного Рішення вбачається, що воно не містить жодного аргументу щодо проведення такої оцінки та ухвалено без врахування принципу заборони вислання, якщо таке вислання створює загрозу для життя, здоров`я та свободи, катування, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження загрозу (non-refoulement principle).
Женевська конвенція визначає підстави, за яких держави-учасниці зобов`язані надавати іноземцям та особам без громадянства захист (право на проживання) на своїй території через визначення поняття біженець (ст. І Конвенції та ст. 1 Протоколу) та принцип заборони вислання (non-refoulement, ст. 32 Конвенції).
Для тлумачення і застосування конвенції державами учасницями мають важливе значення коментарі, позиції, рекомендації та інші нормативно- правові документи, що видаються Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН). Резолюцією Генаральної Асамблеї ООН 428 (V), якою затверджено статус УВКБ ООН, цю агенцію уповноважено опікуватися і надавати міжнародний захист усім особам, які є біженцями, відповідно до Женевської Конвенції 1951р., в усьому світі та надавати сприяння урядам-країн в реалізації їх зобов`язань за Конвенцією. Тому, позиції, рекомендації, коментарі та керівництва УВКБ ООН за своє сутністю є інструментами так званого м`якого права, що, зокрема, розтлумачують зміст зобов`язань як УВКБ ООН, так і держав-учасниць щодо біженців, відповідно Женевської Конвенції 1951р. та Протоколу 1967р.
Відповідно до пунктів 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається обов`язком доказування. У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
У пункті 196 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця УВКБ ООН зазначено, що хоча обов`язок надавати докази лежить на заявнику, завдання встановлення і обробки відповідних фактів вирішується разом із особою яка перевіряє заяву. Крім того, слід брати до уваги вразливе становище шукача притулку, який перебуває у місці обмеження свободи і його обмежені можливості надання доказів. У Роз`ясненні щодо тягаря та стандарту доведення при розгляді заяв про надання статусу біженця УВКБ ООН від 16 грудня 1998 року з цього приводу мовиться, що неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження, не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий. Правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити.
У відповідності до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
ЄСПЛ у своїй практиці зробив висновок, що ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі, інакші ніж загальна ситуація насилля в країні походження (рішення у справі «Суфі та Елмі проти Великобританії» від 28.06.2011 року).
Повідомляю суд, що позивач статусу біженця та/або особи, що потребує тимчасового захисту в Україні не має, оскільки позивач приїхав до України з метою навчання, а не в результаті переслідування у країні походження та загрози для його життя.
Проте, наразі, з огляду на наявність у позивача малолітньої дитини, яка є громадянкою України, позивач не може повернутися до країни походження у зв`язку з тим, що його дитина проживає на території України, а виїзд до країни походження позивача - Федеративна Республіка Нігерія створює непереборні і об`єктивні ризики для життя, здоров`я та свободи як позивача так і його дитини.
Більше того, звертаю увагу суду, що за весь час перебування в Україні, позивач не намагався виїхати з України.
Однак, приймаючи рішення про позбавлення статусу біженця, Відповідач абсолютно не врахував інтереси позивача та наслідки до яких призведе виконання цього рішення.
Відтак, у разі повернення позивача до країни походження до позивача може бути застосовано фізичне насильно чи тортури, катування, нелюдське або таке, що принижує честь та гідність поводження, оскільки ситуація загального насильства у Федеративній Республіці Нігерія є надзвичайно високою, а громадянський конфлікт триває донині.
Більше того, у разі примусового повернення позивача до країни походження буде порушено його право на повагу до сімейного життя (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а малолітня дитина позивача буде страждати через міграційні порушення батька, що є порушенням встановленого у Конвенції про права дитини та підтвердженого практикою ЄСПЛ принципу пріоритетного забезпечення інтересів дитини.
Позивач постійно проживає на території України, а саме, у м. Харкові та виховує тут свою малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є громадянкою України і проживає на території України.
Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на повагу до сімейного життя.
Відповідно до п. 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини
Резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» № 2079 від 02 жовтня 2015 року встановлено, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати тендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років.
Ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч:ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Отже, згідно з пунктом 1 статті З Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.
За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори; по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»).
В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків («Сахін проти Німеччини»).
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У рішенні ЄСПЛ «Jeunesse v. Netherlands» (2014) суд вказав, що держава зобов`язана враховувати інтереси дітей-громадян.
У свою чергу у рішенні ЄСПЛ «Nunez v. Norway» (2011) сформував правовий висновок про те, що дитина не повинна страждати через міграційні порушення батьків.
Зауважую, що у рішенні ЄСПЛ «Rodrigues da Silva v. Netherlands» (2006) суд вказав, що інтереси дитини мають пріоритет навіть у разі порушення імміграційних правил.
В іншому рішення ЄСПЛ «Mugenzi v. France» (2014) суд наголосив на тому, що депортація батька є порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо це шкодить дитині.
Враховуючи, що позивач проживає з дитиною, яка є громадянкою України, та займається її вихованням і розвитком, примусове повернення батька в іншу країну становитиме непропорційне втручання у життя дитини та суперечитиме її найкращим інтересам, що підтверджується сталою практикою ЄСПЛ.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Sufi and Elmi V. иК» (2011) вказано про заборону вислання до країн, де існує загроза життю та нелюдське поводження.
З цього приводу зауважую, що у країні походження Еквебелема Чуквуми Фердінанда - Федеративній Республіці Нігерея відбуваються дії, що мають ознаки громадянської війни, що становить реальну і достатню загрозу і небезпеку для життя і здоров`я Еквебелема Чуквуми Фердінанда.
Згідно положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Враховуючи, що Рішення Головного спеціаліста Основ`янського відділу у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 30.09.2025 року було ухвалено без врахування сімейних обставин позивача, факту наявності малолітньої дитини - громадянки України, принципу пріоритетності інтересів дитини, заборони депортації батька, якщо це шкодить інтересам дитини та без врахування реальних і об`єктивних обставин, які становлять загрозу для життя та здоров`я позивача у країні походження, оскаржуване рішення є протиправним і підлягає скасуванню.
Водночас, зауважую суду, що у межах спірних правовідносин відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли та може вважатися неправомірним втручанням органу державної влади в сімейне життя позивача, яке матиме наслідком видворення позивача за межі України.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 26.03.2026 року адміністративний позов прийнято до розгляду та в справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін.
30.03.2026 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з викладеним в адміністративному позові, та зазначив, зокрема, про таке: позивача 02.10.2019 року було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , як особу, що прибула в Україну з метою навчання.
Згідно з положеннями частини 13 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.
Як вбачається із матеріалів подання тимчасово виконуючого обов`язки ректора Українського державного університету науки і технологій від 26.07.2022 року за вих. №19/136-13/1 громадянина Нігерії ОСОБА_1 знято з обліку університету у зв`язку із закінченням періоду здобуття освіти та посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 02.10.2019р. терміном дії до 01.08.2022р., виданої ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.
Таким чином, законна підстава, якою була обумовлена дія посвідки на тимчасове проживання, видана позивачеві з метою навчання, відповідно до п. 13 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», припинила своє існування.
Аналіз положень ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в якій наведено перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, дає можливість дійти висновку, що за відсутності законної підстави для видачі посвідки, якою в даній справі було навчання, виключається законність перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що до моменту прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про примусове повернення позивач, після завершення навчання, із заявою про продовження строку перебування на території України до повноважних органів не звертався.
Таким чином, позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а відповідачем встановлено порушення позивачем вимог ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка визначає підстави законного перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Питання щодо визнання посвідки на тимчасове проживання в Україні врегульовано нормами Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322.
Отже, з урахуванням вищезазначеного, посвідка № НОМЕР_2 від 02.10.2019р. на тимчасове проживання є недійсною в силу вимог положень підпункту 7 пункту 71 Порядку оформлення № 322: у зв`язку із закінченням строку її дії.
Із вказаного вбачається, що позивач перебуває на території України без законних на те підстав.
Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Відповідно до ч. 2 ст. 203 КУпАП перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 203 КУпАП (адміністративний протокол ПР МХК №005163 від 30.09.2025) та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу 3400 (три тисячі чотириста) гривень, який був сплачений.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Так, 30.09.2025 Основ`янським відділом у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в межах своїх повноважень, на виконання вимог вищезазначених норм законодавства, було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - ОСОБА_1 та встановлено строк до 29.10.2025 покинути територію України.
Відповідно до матеріалів справи, а саме витягу з наказу по Національній металургійній академії України № 325-с від 28.05.2019 року, ОСОБА_1 було зараховано на навчання за програмою вивчення державної мови.
Разом з тим, як вбачається з копії протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності ПР МХК №005163 від 30.09.2025, постанови ПН МХК №005162 від 30.09.2025 та рішення від 30.09.2025 року №6324130100019521 про примусове повернення, зазначені документи було вручено позивачеві під особистий підпис, що свідчить про усвідомлення останнім змісту та правових наслідків прийнятих уповноваженою посадовою особою адміністративних актів.
Відповідно до матеріалів пояснень від 28.01.2026 начальнику відділу юридичного забезпечення ГУ ДМС у Харківській області від заступника начальника Основ`янського відділу у місті Харкові ГУ ДМС у Харківській області під час складання рішення про примусове повернення громадянин ФРН ОСОБА_1 відмовився від перекладача в зв`язку з тим, що вільно володіє українською мовою.
Окрім цього, як вбачається зі змісту пояснень від 30.09.2025 начальнику Основ`янського відділу у місті Харкові ГУ ДМС у Харківській області від ОСОБА_1 , перекладач останньому не потрібен.
Відповідно до пункту 2 розділу II Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, Адміністрації Держкордонслужби, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16-а зазначив, що посилання позивача на те, що рішення про примусове повернення було оголошено позивачу без перекладача як на підставу скасування такого рішення колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення.
Крім того, перекладач та законний представник надаються на вимогу затриманого, якої в даному випадку не було.
Отже, оскільки немає жодних свідчень на підтвердження намірів позивача залучити перекладача, або у будь-якій формі висловленої ним вимоги про таке залучення – доводи позивача про порушення його права є безпідставними.
Разом з тим, позивач стверджує, що при прийнятті рішення про примусове повернення його було обмежено у праві на захисника, оскільки не було забезпечено участі адвоката. Дане твердження вважаємо безпідставним, оскільки адміністративне законодавство передбачає лише можливість участі захисника як спосіб реалізації права на захист, проте не встановлює обов`язку уповноваженого органу залучати адвоката в момент оформлення та прийняття адміністративного акту.
Також повідомляємо суд, що відповідно до пояснень від 28.01.2026 начальнику відділу юридичного забезпечення ГУ ДМС у Харківській області від заступника начальника Основ`янського відділу у місті Харкові ГУ ДМС у Харківській області, ОСОБА_1 було запропоновано правову допомогу, але він відмовився.
Стосовно того, що поняті та свідки не залучалися.
Свідки це особи, яким відомі обставини, що підлягають доказуванню.
Понятими ж є будь-які дієздатні громадяни, яких уповноважені посадові особи запрошують бути присутніми під час таких процесуальних дій, як проведення обшуку, огляду, пізнання, слідчого експерименту, опису майна.
Виходячи з природи наведених визначень, наявність свідків та понятих в рамках процедури прийняття уповноваженим органом рішення про примусове повернення не відповідає призначенню та меті, з якою запроваджені дані інститути, у зв`язку із чим не може впливати на законність прийнятого акту та призвести до суттєвих негативних наслідків для позивача, звужуючи чи порушуючи його права.
Згідно пункту 2 розділу 2 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства від 23.04.2012 № 353/271/150 у разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.
Разом з тим, доводимо до відома суду, що підпис громадянина ФРН ОСОБА_1 міститься на сторінці 3 рішення №632413010001952 від 30.09.2025 року про примусове повернення, а отже залучення в даному випадку свідків при складенні адміністративного акту є недоцільним.
Позивач, серед іншого, зазначає, що він є уродженцем Федеративної Республіки Нігерія, де нібито відбуваються дії, що мають ознаки громадянської війни, та посилається на принцип заборони вислання як на підставу для задоволення позовних вимог. Однак, дане твердження на думку відповідача є недоцільним з огляду на наступне.
Вищевказаний принцип “заборони вислання” закріплений чинним Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI.
Так, відповідно до частини 1 статті 3 Закону біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.
Водночас, повідомляємо суду, що позивач в період з 02.10.2019 по 01.08.2022 року перебував на території України на підставі посвідки про тимчасове проживання в Україні, яка зі спливом вищезазначеного строку та з належних правових підстав була визнана недійсною.
Слід зазначити, що статус біженця та шукача захисту підтверджується відповідною довідкою, що видається органом міграційної служби іноземцю в обмін на паспорт іноземця на період розгляду заяви про надання статусу біженця.
Позивач не звертався до уповноваженого органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і відповідного правого статусу не має, що вбачається з пояснень від 30.09.2025 начальнику Основ`янського відділу у місті Харкові ГУ ДМС у Харківській області від ОСОБА_1 .
Звертаємо увагу, що спірні правовідносини в даному провадженні виникли у зв`язку з прийняттям рішення № 6324130100019521 про примусове повернення до країни походження громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 .
Таким чином, питання щодо підстав законності перебування на території України, примусового повернення нелегальних мігрантів врегульовано саме положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», на підставі якого і було прийняте вищезазначене рішення про примусове повернення ОСОБА_1 .
Отже, доводи позивача є недоцільними в контексті предмета доказування в цьому провадженні та не можуть бути визнані як підстава протиправності та скасування оскаржуваного рішення про примусове повернення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16-а наголосив, що доводи касаційної скарги зводяться до того, що позивач-1 має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому відповідач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення. Стосовно вказаного твердження доцільно наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від вчинення порушення міграційного законодавства України.
Колегія суддів вважає правильним висновки судів попередніх інстанцій щодо недопустимості порушення положень законодавства України. Факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях.
Окрім того, позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після владнання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні він матиме змогу повернутися до своєї сім`ї.
Відповідно до частини 1, 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи все вищезазначене, рішення № 6324130100019521 про примусове повернення від 30.09.2025 року прийнято уповноваженою на те посадовою особою та відображене у формі, встановленій законом.
Той факт, що позивач належним чином ознайомлений зі змістом оскаржуваного акту про примусове видворення підтверджується його особистим підписом, проставленим на третій сторінці відповідного рішення про видворення, а отже воно є законним, обґрунтованим та таким, що прийняте відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Що стосується вимоги позивача зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України повідомляємо, що повторний розгляд передбачає необхідність здійснення повторних дій щодо раніше поданої заяви, вже на підставі чого уповноважений орган приймає рішення про її повторний розгляд.
Разом з тим, звертаємо увагу суду, що жодних повторних заяв позивачем подано не було, а тому вищевказана позовна вимога є безпідставною.

02.04.2026, представником позивача подано через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, обґрунтований тим, що з тексту відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач в обґрунтування власної правової позиції вказує про те, що законна підстава, якою була обумовлена дія посвідки на тимчасове проживання, видана позивачеві з метою навчання, відповідно до п. 13 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», припинила своє існування, а тому позивач перебував на території України без законних на те правових підстав.
До моменту прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про примусове повернення позивач, після завершення навчання, із заявою про продовження строку перебування на території України до повноважних органів не звертався.
Тому позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а відповідачем встановлено порушення позивачем вимог ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка визначає підстави законного перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Позивачем було отримано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , орган що видав: 1203 терміном дії до 01.08.2022 року.
Після закінчення строку дії Посвідки позивач постійно проживав на території України без її продовження, що обумовлено необхідністю виховання малолітньої дитини, яка є громадянкою України, та наявністю тривалих сімейних зв`язків з цивільною дружиною та матір`ю дитини.
Водночас, враховуючи, що позивач не є особою, яка володіє знаннями у юридичній сфері, зокрема, у сфері міграційного права, останній не зміг у повній мірі усвідомлювати нюанси строку дії тимчасового посвідчення на проживання та не звернувся до моменту прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про примусове повернення до Державної Міграційної Служби України із заявою про продовження строку перебування на території України Однак, 24.12.2025 року позивач після консультації адвоката звернувся до Державної Міграційної Служби України із заявою про продовження строку перебування на території України.
Позивач не заперечує той факт, що ним було порушено міграційне законодавство і у встановлений в законі строк не продовжено строк дії Посвідки про тимчасове проживання на території України.
Зазначені обставини виникли не у зв`язку з умисною халатністю і незаконністю дій позивача, а внаслідок його необізнаності в особливостях оформлення і продовження Посвідки про тимчасове проживання на території України.
Позивачем було визнано наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП та сплачено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 3400 (три тисячі чотириста) гривень.
Закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання позивача припало на введення в Україні правового режиму воєнного стану, з огляду на що питання обміну посвідок іноземцям та особам без громадянства характеризувалось певними особливостями.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан з 05 год 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та діє на теперішній час.
Пунктом 3 цього Указу постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30- 34, 38, 39, 41- 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до постанови від 28.02.2022 № 165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» Кабінет Міністрів України постановив: 1) зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні; 2) поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.
Згідно з постановою Уряду від 21.10.2022 № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» установлено, що: посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24.02.2022, підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування; іноземці або особи без громадянства, крім громадян російської федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану.
Однак, відповідачем при прийнятті рішення про примусове повернення позивача до країни походження жодна із вище зазначених обставин врахована не була, а одразу, без встановлення причин пропуску строку для продовження строку тимчасового проживання на території України було ухвалено рішення про примусове повернення позивача. 
Як вбачається з обставин справи, відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» оскаржуване Рішення було прийнято українською мовою.
Водночас, Позивач є громадянином Федеративної Республіки Нігерія і українською мовою не володіє. 
Так, в пункті І статті 5 Декларації про права людини закріплено право іноземця на перекладача, воно стосується осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають.
У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).
Права іноземця на допомогу перекладача регламентовано і внутрішнім закодавством України.
Дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.
Згідно зі ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, подавати заяви; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 
Відповідно до ст.274 КУпАП перекладач призначається органом (посадовою особою), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення. Перекладач зобов`язаний з`явитися на виклик органу (посадової особи) і зробити повно й точно доручений йому переклад.
Згідно з п. 2.6 Інструкції №1654/24186, у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.
У цьому контексті наголошую на тому, що призначення перекладача є обов`язком, а не правом органу чи посадової особи в ході адміністративної процедури за участю особи, яка не володіє державною мовою.
Як вбачається з Протоколу про адміністративне правопорушення від 30.09.2025 року та Рішення № 6324130100019521 від 30.09.2025 року перекладач не залучався. 
Водночас, протокол про адміністративне правопорушення та оскаржуване рішення складені українською мовою, якою позивач не володіє. 
Доводи відповідача про те, що позивач навчався в Національній металургійній академії України № 325-с від 28.05.2019 року за програмою вивчення державної мови не є доказом того, що останній у повній мірі володію нею і усвідомлював значення змісту оскаржуваного рішення. 
Окрім цього, у матеріалах справи відсутні докази того, що при складанні протоколу та рішення був присутнім перекладач або докази того, що позивач відмовився від перекладача або про те, що він його не потребує, рішення не містить, тому вказане викликає обґрунтований сумнів у дотриманні права позивача на залучення перекладача, вказує на формальний підхід з боку суб`єкта владних повноважень та незабезпечення реалізації прав особи - іноземця в ході адміністративної процедури, недотримання вимог ст. 274 КУпАП.
Вважаю, що оскільки позивач не був забезпечений перекладачем з мови, якою він вільно не володіє, він не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього службовими особами та не міг отримати належне роз`яснення його прав, зокрема, на отримання правової допомоги.
За таких обставин, оскаржуване Рішення, протокол про адміністративне правопорушення та постанова про накладення адміністративного стягнення прийняті з порушенням міжнародних норм та правил щодо забезпечення права іноземця на перекладача та законодавства України. Водночас, дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.
Висновки Верховного Суду щодо порушення права на захист органами ДМС України і несповіщення Центру з надання безоплатної правової допомоги викладені у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року по справі № 473/4762/19, у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 по справі №545/2432/16-а.
Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у свої постановах від 08.07.2018 року у справі № 750/8187/16-а та від 04.03.2020 року у справі № 813/2417/18.
Таким чином, враховуючи те, що позивач є іноземцем, який не розуміє української мови, а відповідачем не було залучено до участі у справі перекладача й не забезпечено при цьому участь адвоката, вважаю, що у даному випадку позивач фактично був позбавлений можливості подавати докази, заявляти клопотання та користуватись іншими правами, передбаченими ч.1 ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України. Вказане є безумовною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваного рішення. 
Щодо доводів відповідача про те, що протокол про притягнення до адміністративної відповідальності ПР МХК №005163 від 30.09.2025, постанова ПН МХК №005162 від 30.09.2025 та рішення від 30.09.2025 року №6324130100019521 підписане позивачем власноручним підписом, а тому факт не залучення понятих є правомірним зазначаю наступне. 
Повідомляю Вас, що позивач підписав вище зазначені документи, не усвідомлюючи їх змісту, оскільки текст документів не є для нього зрозумілим.
Представник відповідача про ці обставини був обізнаний, а тому всупереч встановленому законом обов`язку залучити перекладача цього не зробив.
Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивача не було повідомлено про його право оскаржити ухвалене Рішення у встановленому законом порядку до суду.
Відповідно до положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. 
Згідно з Інструкцією рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Рішення суду про примусове видворення іноземця може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом. Після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.
Враховуючи вище викладене, наявні достатні підстави вважати, що оскаржуване рішення у цій частині також є таким, що прийняте з порушенням встановленої законодавством процедури.
Водночас, повідомляю суд, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та принципу заборони вислання (non-refoulement), закріпленого також у статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Як відомо з обставин справи, позивач є уродженцем і громадянином Федеративної Республіки Нігерія.
Позивач народився у штаті Імо, Федеративна Республіка Нігреія, одному з найбільших небезпечних і сепаратистських регіонів, де триває збройний конфлікт і постійні масові заворушення, вбивства, викрадення, катування та напади на цивільних. 
Зазначені обставини прямо вказують на реальний ризик для життя, здоров`я та свободи позивача, а також загрозу катування, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження у разі його повернення до країни походження.
Зауважую суду на тому, що Відповідач не здійснив належну оцінку ризиків ex nunc (станом на момент прийняття рішення) відповідно до вимог міжнародного законодавства та практики ЄСПЛ, зокрема не застосував принцип заборони вислання (non-refoulement principle), що є обов`язковим при будь-якій процедурі вислання. 
Більше того, з тексту оскаржуваного Рішення вбачається, що воно не містить жодного аргументу щодо проведення такої оцінки та ухвалено без врахування принципу заборони вислання, якщо таке вислання створює загрозу для життя, здоров`я та свободи, катування, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження загрозу (non-refoulement principle).
Повідомляю суд, що позивач статусу біженця та/або особи, що потребує тимчасового захисту в Україні не має, оскільки позивач приїхав до України з метою навчання, а не в результаті переслідування у країні походження та загрози для його життя.
Проте, наразі, з огляду на наявність у позивача малолітньої дитини, яка є громадянкою України, позивач не може повернутися до країни походження у зв`язку з тим, що його дитина проживає на території України, а виїзд до країни походження позивача – Федеративна Республіка Нігерія створює непереборні і об`єктивні ризики для життя, здоров`я та свободи як позивача так і його дитини.
Більше того, звертаю увагу суду, що за весь час перебування в Україні, позивач не намався виїхати з України. 
Однак, приймаючи рішення про позбавлення статусу біженця, Відповідач-1 абсолютно не врахував інтереси позивача та наслідки до яких призведе виконання цього рішення.
Відтак, у разі повернення позивача до країни походження до позивача може бути застосовано фізичне насильно чи тортури, катування, нелюдське або таке, що принижує честь та гідність поводження, оскільки ситуація загального насильства у Федеративній Республіці Нігерія є надзвичайно високою, а громадянський конфлікт триває донині.
Більше того, у разі примусового повернення позивача до країни походження буде порушено його право на повагу до сімейного життя (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположни свобод), а малолітня дитина позивача буде страждати через міграційні порушення батька, що є порушенням встановленого у Конвенції про права дитини та підтвердженого практикою ЄСПЛ принципу пріоритетного забезпечення інтересів дитини. 

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов.
Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
У відповідності до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
В судовому засіданні встановлено, що рішенням № 6324130100019521 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, складеним Головним спеціалістом Основ`янського відділу у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 вирішено примусово повернути до країни походження - Нігерія та зобов`язано покинути територію України у термін до 29.10.2025 року.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу норм ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).
Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пункт 1.6 Інструкції визначає підстави для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України.
Частиною 2 Закону № 3773 визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вказано обставини, за яких в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється.
Встановлена ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну, свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях також неодноразово наголошував на важливість забезпечення права особи на перекладача.
Приймаючи рішення у справі, суд виходить із закріплених Декларацією про права людини та Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод загальних прав людини.
Так в пункті І статті 5 Декларації про права людини закріплено право іноземця на перекладача, воно стосується осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають.
У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).
Права іноземця на допомогу перекладача регламентовано і внутрішнім законодавством України.
Дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.
Відповідно до ст.274 КУпАП перекладач призначається органом (посадовою особою), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення. Перекладач зобов`язаний з`явитися на виклик органу (посадової особи) і зробити повно й точно доручений йому переклад.
Згідно з п. 2.6 Інструкції №1654/24186, у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.
У цьому контексті суд наголошує, що призначення перекладача є обов`язком, а не правом органу чи посадової особи в ході адміністративної процедури за участю особи, яка не володіє державною мовою.
Судом встановлено, що в оскаржуваному рішенні зроблено запис, що перекладач не залучався.
Окрім того, у відзиві і в судовому засіданні, позивач робить наголос на тому, що позивача зараховано на навчання за програмою вивчення державної мови до НМАУ, натомість відомостей, про те, що позивач закінчив програму і володіє державною мовою, матеріали справи не містять.
Відтак, доказів того, що при складанні протоколу та рішення був присутнім перекладач або доказів того, що позивач відмовився від перекладача або про те, що він його не потребує, рішення не містить, тому вказане викликає у суду обґрунтований сумнів у дотриманні права позивача на залучення перекладача, вказує на формальний підхід з боку суб`єкта владних повноважень та незабезпечення реалізації прав особи - іноземця в ході адміністративної процедури, недотримання вимог ст.274 КУпАП.
Суд вважає, що оскільки з моменту доправлення до міграційної служби позивач не був забезпечений перекладачем з мови, якою він вільно володіє, відтак не мав змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно нього службовими особами та не міг отримати належне роз`яснення його прав, зокрема, на отримання правової допомоги.
Такі рішення, на переконання суду, прийнято з порушенням міжнародних норм та правил щодо забезпечення права іноземця на перекладача та законодавства України. Водночас, дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.
Висновки Верховного Суду щодо порушення права на захист органами ДМС України і несповіщення Центру з надання безоплатної правової допомоги викладені у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року по справі № 473/4762/19, у постанові Верховного Суду від 11.12.2019 по справі №545/2432/16-а.
Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у свої постановах від 08.07.2018 року у справі № 750/8187/16-а та від 04.03.2020 року у справі № 813/2417/18.
Таким чином, враховуючи те, що позивач є іноземцем, який не розуміє української мови, а відповідачем не було залучено до участі у справі перекладача й не забезпечено при цьому участь адвоката, суд вважає, що в даному випадку, позивач фактично був позбавлений можливості подавати докази, заявляти клопотання та користуватись іншими правами, передбаченими ч.1 ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України. Вказане є безумовною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень.
Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в частині визнання протиправним та скасувати Рішення № 6324130100019521 про примусове повернення до країни походження громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , складене Головним спеціалістом Основ`янського відділу у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 30.09.2025 року.
В частині позовних вимог про зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України з урахуванням правових висновків Верховного суду слід відмовити, зважаючи на те, що як слушно зазначив представник відповідача, у відзиві і в судовому засіданні представник позивача вказала, що позивач не звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про продовження строку перебування на території України, а тому задовольняти позов в цій частині, підстав не має.
Керуючись ст.ст.6,8,9,10,72-77,143,241,242,243,244,245,288 КАС України, суд, -
ухвалив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати Рішення № 6324130100019521 про примусове повернення до країни походження громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , складене Головним спеціалістом Основ`янського відділу у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 30.09.2025 року.
В іншій частині позовні вимоги – залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів після його проголошення.
У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 24.07.2026.

Суддя Д.М.Цвіра