ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року | Справа №160/10830/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить:
визнати протиправними дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також його посадових осіб, які виразились у порушенні вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» при розгляді запиту на інформацію від 20.03.2026, поданого ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: у ненаданні запитуваної інформації на запит; у безпідставній відмові у задоволенні запиту на інформацію, незазначенні мотивованих підстав відмови та порядку її оскарження; у наданні недостовірної інформації, а саме про неотримання від Дніпропетровського окружного адміністративного суду ухвали від 22.01.2026 у справі №160/2174/25, про надання 29.09.2025 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 160/2174/25 довідок про грошове забезпечення станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023, а також про надання до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на виконання зазначеного рішення суду довідки про грошове забезпечення станом на 01 січня 2022 року; у несвоєчасному наданні інформації;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 повторно розглянути запит на інформацію від 20.03.2026, поданий Науменко Юлією Іванівною в інтересах ОСОБА_2 , протягом строку, встановленого ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», та надати на нього в повному обсязі запитувану інформацію та документи.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.03.2026 позивачка звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 і до Міністерства оборони України із запитом на інформацію в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», у якому просила надати належним чином засвідчені копії документів, які свідчать про виконання ухвал суду від 09.12.2025 та від 22.01.2026 у справі № 160/2174/25, а також докази отримання такої інформації Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області.
Позивачка зазначає, що на електронну адресу відповідь на запит відповідачем не надсилалася, а в паперовому вигляді відповідь, датовану 30 березня 2026 року за вихідним №7/15922/10, вона отримала 15 квітня 2026 року, при тому що згідно з поштовим штемпелем на конверті її було направлено лише 06 квітня 2026 року. Оскільки запит направлено 20.03.2026, останнім днем надання відповіді, на переконання позивачки, було 27 березня 2026 року, а отже, відповідач порушив строк, установлений ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Позивачка вважає, що відповідач не надав засвідчених копій документів, які запитувалися, тобто фактично відмовив у задоволенні запиту, при цьому не навів мотивованої підстави відмови та не роз`яснив порядку її оскарження з посиланням на приписи Закону України «Про доступ до публічної інформації», натомість помилково послався на ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», який регулює інші правовідносини.
Крім того, позивачка стверджує, що надана відповідачем інформація є недостовірною у двох аспектах: щодо направлення саме 29.09.2025 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області довідок про грошове забезпечення та щодо ненадходження до відповідача ухвали суду від 22.01.2026 у справі № 160/2174/25. На підтвердження цих доводів позивачка посилається на лист Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27.03.2026 № 0400-010202-8/54296 та на лист Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 № 03/25927/26.
На підтвердження наведених обставин позивачка долучила до позовної заяви копії запиту на інформацію від 20.03.2026 та доказів його надіслання, копію відповіді відповідача, копії зазначених листів, копії ухвал, постановлених у справі № 160/2174/25, а також копії документів, що посвідчують статус, у якому вона діє.
Ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач правом на надання відзиву не скористався (ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. Згідно з ч. 5 ст. 262 цього Кодексу суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 20 березня 2026 року ОСОБА_1 , діючи як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , засобами електронного зв`язку направила запит на інформацію в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», адресований ІНФОРМАЦІЯ_1 (адресат 1) та Міністерству оборони України (адресат 2).
Зміст вимоги запиту є таким: «Враховуючи тривале невиконання ІНФОРМАЦІЯ_5 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 160/2174/25, а також отриману від ГУ ПФУ у Дніпропетровській області інформацію, вимагаю надати належним чином засвідчені копії документів, які беззаперечно свідчать про виконання ухвал Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2025, 22.01.2026 у вищевказаній справі, а також докази отримання такої інформації ГУ ПФУ у Дніпропетровській області». Окремо до Міністерства оборони України запитувачка звернулася з проханням здійснити контроль за належним і своєчасним розглядом запиту. Відповідь запитувачка просила направити на електронну адресу, а також у паперовому вигляді поштою.
За наслідками розгляду цього запиту ІНФОРМАЦІЯ_4 надав позивачці письмову відповідь за вихідним № 7/15922/10, датовану 30.03. Бланк, на якому виготовлено лист, містить типографськи надрукований рік «2025», тоді як сам лист є відповіддю на запит від 20.03.2026 і посилається на нього, а долучений до справи конверт, яким лист направлено, має відбиток поштового штемпеля від 06.04.2026. Тому суд виходить з того, що зазначення року «2025» є опискою застарілого бланка, а фактичною датою листа є 30 березня 2026 року.
Змістом відповіді відповідача від 30.03.2026 № 7/15922/10 охоплюється таке. Відповідач повідомив, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 160/2174/25 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за вихідним від 29.09.2025 №7/26877/9 направлені довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023. Для отримання копій довідок, завірених належним чином, відповідач порадив позивачці звернутися до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Далі відповідач повідомив, що ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 до ІНФОРМАЦІЯ_1 не надходила. Крім цього, відповідач повідомив, що листом від 05.01.2026 №7/10034/9 він поінформував Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про уточнення дати, на яку визначено грошове забезпечення. Наприкінці листа відповідач роз`яснив, що в разі незадоволення наданою відповіддю позивачка має право на оскарження рішення органу державної влади в порядку підлеглості вищому органу чи посадовій особі або безпосередньо в суді, пославшись при цьому на ст. 15 Закону України «Про звернення громадян». Лист підписаний посадовою особою відповідача із зазначенням посади, звання, власного імені та прізвища і містить відомості про виконавця.
Зазначену відповідь направлено позивачці засобами поштового зв`язку 06.04.2026, що підтверджується відбитком календарного штемпеля на долученому до позовної заяви конверті, і одержано нею 15.04.2026.
Судом також встановлено, що на запит позивачки від 20.03.2026, зареєстрований 23.03.2026 за вхідним № 231/11, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 27.03.2026 № 0400-010202-8/54296 повідомило таке: 16.10.2025 під супровідним листом відповідача від 29.09.2025 за № 7/26877/9 на виконання рішення суду від 02.04.2025 у справі № 160/2174/25 до пенсійного органу надійшли довідки від 29.09.2025 за № ФД106763 про розмір грошового забезпечення, серед яких дві довідки з різними числовими показниками; 15.01.2026 до пенсійного органу надійшов лист відповідача від 05.01.2026 за № 7/10034/9, у якому зазначено, що для забезпечення виконання зазначеного рішення суду правильним слід вважати дату перерахунку грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 у довідці від 29.09.2025 на загальну суму 24 013,50 грн - станом на 01.01.2022. Наприкінці листа пенсійний орган роз`яснив позивачці порядок оскарження за ст. 23 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації».
Крім того, у матеріалах справи міститься лист Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 № 03/25927/26, наданий на електронне звернення позивачки від 15.04.2026, зареєстроване за вх. № 1414/26. Цим листом суд повідомив, що ухвала, датована «21.01.2026», у справі №160/2174/25 не ухвалювалася, а ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 у справі №160/2174/25 про продовження ІНФОРМАЦІЯ_1 процесуального строку для виконання вимог ухвали суду від 09.12.2025 доставлена 23.01.2026 до електронного кабінету зазначеного центру в підсистемі «Електронний суд».
З долучених до позовної заяви копій судових рішень, ухвалених у справі № 160/2174/25 за позовом Науменко Юлії Іванівни в інтересах ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, судом встановлено таке.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2025 у справі № 160/2174/25 заяву позивачки, подану в порядку ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, про визнання протиправними дій відповідача, вчинених на виконання рішення суду від 02.04.2025 у тій справі, залишено без задоволення. Суд виходив з того, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області надано докази надіслання відповідачем довідок про розмір грошового забезпечення (ФД-106763), одержаних пенсійним органом 16.10.2025, а тому дійшов висновку, що рішення суду від 02.04.2025 відповідачем виконано і протиправності в його діях не вбачається.
Як убачається зі змісту ухвал Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 та від 02.06.2026 у справі № 160/2174/25, ухвалою суду від 09.12.2025 у тій самій справі було також установлено судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 подати звіт про виконання судового рішення від 02.04.2025 у частині підготовки та надання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нових довідок про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2022 року та станом на 01 січня 2023 року протягом 30 календарних днів з дня отримання відповідачем копії цієї ухвали.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 у справі № 160/2174/25 ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено процесуальний строк для виконання вимог ухвали суду від 09.12.2025 на 20 днів з моменту отримання копії цієї ухвали. При цьому судом у тій ухвалі встановлено, що на виконання вимог ухвали від 09.12.2025 відповідач надав звіт, у якому пояснив, що довідка про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2022 на загальну суму 24 013,50 грн складена з помилкою в даті, у зв`язку з чим він направив лист від 05.01.2026 № 7/10034/9 про уточнення цієї дати; суд визнав, що відповідачем фактично складено довідки станом на 01.01.2022 та станом на 01.01.2023, проте вчинені ним дії не можуть вважатися повним виконанням ухвали від 09.12.2025.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.06.2026 у справі № 160/2174/25 прийнято звіт ІНФОРМАЦІЯ_1 про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 160/2174/25. Ухвалюючи це рішення, суд встановив, що до звіту надано докази підготовки та надання відповідачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нових довідок про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2022 року, і дійшов висновку, що рішення суду від 02.04.2025 у справі № 160/2174/25 відповідачем виконано.
Не погоджуючись із розглядом відповідачем запиту на інформацію від 20.03.2026 та зі змістом наданої на нього відповіді, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу по суті, надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади реалізації права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначені Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI).
Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Частиною 1 ст. 20 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Згідно з ч. 4 ст. 20 Закону № 2939-VI у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону № 2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Частиною 3 ст. 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону № 2939-VI у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис. Згідно з ч. 5 цієї статті відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI на розпорядників інформації покладено обов`язок надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Відповідно до ч. 2 цієї статті запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Наведені норми визначають межі, у яких суд перевіряє поведінку розпорядника інформації: чи надано відповідь на запит, чи надано її в установлений строк і чи є вона відповіддю по суті поставлених питань. Саме в цих межах суд розглядає заявлені у справі вимоги.
Щодо кваліфікації поведінки відповідача як дій та бездіяльності одночасно суд зазначає таке.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій або шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Із наведеного розмежування випливає, що дія і бездіяльність є взаємовиключними формами поведінки суб`єкта владних повноважень: дія є активною поведінкою, тобто вчиненням певного волевиявлення, а бездіяльність - поведінкою пасивною, тобто невчиненням дії за наявності обов`язку її вчинити. Одна й та сама поведінка щодо одного й того самого предмета не може бути одночасно і дією, і бездіяльністю.
У цій справі позивачка просить визнати протиправними одночасно і дії, і бездіяльність відповідача, вчинені при розгляді того самого запиту від 20.03.2026, а тому суд насамперед перевіряє, у якій саме формі виявилася поведінка відповідача. Зі встановлених обставин убачається, що запит розглянуто, за наслідками розгляду складено письмовий документ - лист від 30.03.2026 № 7/15922/10, який підписано посадовою особою відповідача, направлено позивачці засобами поштового зв`язку і фактично нею одержано. Отже, відповідач вчинив активну поведінку - дію з розгляду запиту і надання відповіді на нього.
Зіставлення дослівного тексту вимоги запиту і дослівного тексту наданої відповіді свідчить про таке. Запитувачка вимагала надати засвідчені копії документів, які свідчать про виконання ухвал суду від 09.12.2025 і від 22.01.2026 у справі № 160/2174/25, а також докази отримання такої інформації пенсійним органом. У відповіді відповідач назвав конкретний документ, яким на виконання рішення суду від 02.04.2025 у тій справі довідки про розмір грошового забезпечення направлено пенсійному органу (вихідний від 29.09.2025 №7/26877/9), і перелічив дати, станом на які ці довідки складено; вказав орган, у якого можна отримати завірені належним чином копії довідок; повідомив про долю ухвали суду від 22.01.2026 стосовно себе; повідомив про власний лист від 05.01.2026 № 7/10034/9, яким уточнено дату, на яку визначено грошове забезпечення; роз`яснив порядок оскарження відповіді.
Таким чином, відповідь надано по суті поставлених у запиті фактичних питань: запитувачка одержала відомості про те, які саме документи, коли і за яким вихідним номером відповідач направив пенсійному органу, а також про подальші дії відповідача з уточнення дати. За таких обставин кваліфікація поведінки відповідача як бездіяльності у частині ненадання інформації на запит не знаходить свого підтвердження: пасивної поведінки, тобто невчинення дії за наявності обов`язку її вчинити, відповідач не допустив.
Не знаходить підтвердження і твердження позивачки про безпідставну відмову в задоволенні запиту. Рішення про відмову в задоволенні запиту в розумінні ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI відповідач не приймав, а відтак у нього не виникло і передбаченого ч. 4 ст. 22 цього Закону обов`язку зазначити у відмові мотивовану підставу відмови та порядок її оскарження. Незгода запитувача зі змістом або обсягом одержаної відповіді сама по собі не перетворює таку відповідь на відмову в задоволенні запиту.
Суд перевірив також, чи не є надана відповідь відповіддю не по суті запиту або відсиланням до загальнодоступних джерел у розумінні ч. 2 ст. 22 Закону № 2939-VI. Такою вона не є: відповідь містить конкретні фактичні відомості з реквізитами документів, а рекомендація звернутися до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосувалася лише завірених копій довідок та доказів їх одержання, тобто документів, що перебувають у володінні іншого органу, і супроводжувалася прямим зазначенням цього органу. До того ж мета цього припису була досягнута фактично: на той самий запит позивачки пенсійний орган самостійно надав їй відповідь листом від 27.03.2026 № 0400-010202-8/54296.
Щодо доводів про несвоєчасне надання інформації суд зазначає таке.
Судом встановлено і не спростовується матеріалами справи, що запит на інформацію надіслано відповідачу 20.03.2026, відповідь на нього виготовлено 30.03.2026, а направлено запитувачці 06.04.2026. Отже, п`ятиденний строк, установлений ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI, відповідачем додержано не було. Доказів продовження строку розгляду запиту в порядку ч. 4 ст. 20 Закону № 2939-VI та повідомлення про це запитувачки матеріали справи не містять. Цю обставину суд встановлює прямо і не заперечує її.
Разом з тим сам по собі факт прострочення надання відповіді не змінює суті фактичного одержання відповіді і за обставин цієї справи не є достатньою підставою для задоволення позову з таких мотивів.
По-перше, з аналізу змісту позовної заяви в цілому вбачається, що порушення строку наведено позивачкою поряд з іншими доводами як додаткова обставина, а не як самостійна підстава позову. Про це свідчить і обраний нею спосіб захисту: позивачка просить зобов`язати відповідача повторно розглянути той самий запит і надати на нього інформацію та документи в повному обсязі, тобто прагне одержати інший за змістом результат розгляду запиту, а не усунути наслідки прострочення. Дійсний інтерес позивачки полягає у змісті та обсязі одержаного, а не в даті одержання.
По-друге, у порядку доступу до публічної інформації право позивачки на одержання відповіді на запит фактично реалізовано: відповідь виготовлено, направлено і одержано нею 15.04.2026, тобто до звернення до суду. Одержання відповіді із запізненням саме по собі не позбавило позивачку можливості скористатися одержаними відомостями і не спричинило жодних правових наслідків ані для неї, ані для неповнолітньої особи, в інтересах якої вона діє. Жодного такого наслідку, який настав би саме внаслідок затримки, позивачка не назвала і не довела.
По-третє, і це є визначальним, бажаного позивачкою результату - відомостей, які «беззаперечно» свідчили б про належне виконання судового рішення в іншій адміністративній справі, - через механізм доступу до публічної інформації досягти неможливо в принципі. Питання належності та повноти виконання судового рішення вирішується не розпорядником інформації у відповіді на запит, а судом у порядку судового контролю за виконанням судових рішень.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті визначено, що суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Згідно з ч. 6 цієї статті за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення.
Отже, законодавець запровадив спеціальний процесуальний механізм, у межах якого перевіряється, чи виконано судове рішення і чи є правомірними дії суб`єкта владних повноважень, вчинені на його виконання. Цей механізм реалізується в тій самій справі, у якій ухвалено рішення, а не в окремому провадженні щодо розгляду запиту на інформацію.
По-четверте, позивачка цим механізмом скористалася, і на час вирішення цієї справи він є вичерпаним: заяву за ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України розглянуто ухвалою від 09.12.2025 і залишено без задоволення; тією самою датою у справі №160/2174/25 встановлено судовий контроль із зобов`язанням відповідача подати звіт; ухвалою від 22.01.2026 строк подання звіту продовжено; ухвалою від 02.06.2026 звіт прийнято з висновком про виконання відповідачем рішення від 02.04.2025.
По-п`яте, зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично позивачка не погоджується не з процедурою розгляду її запиту, а з результатом - зі змістом наданої їй відповіді, оскільки, на її переконання, відомості, повідомлені відповідачем, не підтверджують належного виконання рішення суду від 02.04.2025 у справі № 160/2174/25. Проте суд у цій справі не перевіряє і не може перевіряти повноти та належності виконання судового рішення, ухваленого в іншій адміністративній справі. Інший підхід означав би подвійний розгляд одного й того самого питання у двох різних провадженнях і суперечив би принципу юридичної визначеності.
Оцінюючи наслідки, які, за твердженням позивачки, спричинив розгляд відповідачем її запиту, суд враховує, що на той самий запит від 20.03.2026 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 27.03.2026 № 0400-010202-8/54296, тобто на три дні раніше за відповідь відповідача, повідомило їй ключові відомості, за одержанням яких вона зверталася: реквізити супровідного листа відповідача (від 29.09.2025 № 7/26877/9), реквізити самих довідок (від 29.09.2025 за № ФД106763), дату їх фактичного одержання пенсійним органом (16.10.2025), а також зміст і реквізити подальшого листа відповідача від 05.01.2026 № 7/10034/9 про уточнення дати довідки на загальну суму 24 013,50 грн - станом на 01.01.2022.
Отже, станом на день подання цього позову позивачка вже володіла всіма ключовими відомостями, стосовно яких зверталася із запитом до відповідача, причому одержала їх від органу, у володінні якого перебувають і самі документи, і докази їх одержання. Інформаційного дефіциту, який позивачка пов`язує з поведінкою відповідача, на момент звернення до суду не існувало, а тому прострочення надання відповіді не призвело до порушення її прав, яке потребувало б судового захисту.
Щодо доводів позивачки про надання відповідачем недостовірної інформації суд зазначає таке.
Стосовно дати направлення довідок до пенсійного органу. У відповіді від 30.03.2026 відповідач повідомив, що довідки направлені «за вихідним від 29.09.2025 № 7/26877/9». Ці відомості дослівно підтверджуються листом пенсійного органу від 27.03.2026 № 0400-010202-8/54296, у якому названо той самий супровідний лист. Відповідач повідомив реквізити власного вихідного документа, а не дату його одержання адресатом, і такого повідомлення не робив. Розбіжність між датою вихідного документа (29.09.2025) та датою його фактичного надходження до пенсійного органу (16.10.2025) сама по собі не робить повідомлену відповідачем інформацію недостовірною.
Стосовно довідки станом на 01.01.2022. Матеріалами справи підтверджується, що така довідка існує: це довідка від 29.09.2025 на загальну суму 24 013,50 грн, у якій було допущено помилку в даті і яку відповідач листом від 05.01.2026 № 7/10034/9 просив вважати виданою станом на 01.01.2022; ці обставини встановлені й ухвалою суду від 22.01.2026 у справі №160/2174/25. Істотним є те, що про існування зазначеного листа і про сам факт уточнення дати відповідач повідомив позивачку у тій самій відповіді від 30.03.2026, тобто не приховував відповідну обставину, а розкрив її. Тому підстав вважати повідомлену відповідачем інформацію в цій частині недостовірною суд не вбачає.
Стосовно повідомлення відповідача про те, що ухвала суду від 22.01.2026 до нього не надходила, суд встановлює таке. Це твердження розходиться з даними Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи: згідно з листом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 № 03/25927/26 ухвала від 22.01.2026 у справі №160/2174/25 доставлена 23.01.2026 до електронного кабінету відповідача в підсистемі «Електронний суд». Суд фіксує цю розбіжність як обставину справи.
Відповідно до ч. 6 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Згідно з ч. 7 ст. 18 цього Кодексу особі, яка зареєструвала електронний кабінет, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи. Пунктом 2 ч. 6 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Наведене свідчить, що з процесуального погляду ухвала від 22.01.2026 вважається врученою відповідачу 23.01.2026, а тому відповідне твердження у листі від 30.03.2026 є неточним. Проте самостійною підставою для задоволення заявлених у цій справі вимог ця неточність не є.
Питання одержання відповідачем ухвали від 22.01.2026 стосується порядку виконання судового рішення в іншій адміністративній справі та перебігу встановленого в ній процесуального строку, а тому належить до предмета судового контролю у справі № 160/2174/25, у межах якого воно й було вирішене ухвалою від 02.06.2026 про прийняття звіту.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень» судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з ч. 3 ст. 3 цього Закону суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту.
Отже, тексти всіх ухвал, постановлених у справі № 160/2174/25, підлягали оприлюдненню в Єдиному державному реєстрі судових рішень і були доступними незалежно від змісту відповіді відповідача, а як учасник тієї справи позивачка мала до них самостійний і безперешкодний доступ. Тому неточність відповідача в цій частині на обсяг її прав не вплинула і не обмежила її обізнаності про хід виконання судового рішення.
Щодо доводу про нероз`яснення порядку оскарження суд зазначає, що обов`язок зазначити порядок оскарження, передбачений п. 4 ч. 4 ст. 22 Закону № 2939-VI, стосується відмови в задоволенні запиту, якої відповідач не приймав. Попри це відповідач порядок оскарження в листі від 30.03.2026 роз`яснив, зазначивши, що в разі незадоволення наданою відповіддю позивачка має право оскаржити рішення органу державної влади в порядку підлеглості вищому органу чи посадовій особі або безпосередньо в суді.
Помилковим у цій частині є лише посилання на ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» замість ч. 1 ст. 23 Закону № 2939-VI. Водночас за змістом роз`яснений маршрут оскарження є тотожним тому, що передбачений ч. 1 ст. 23 Закону № 2939-VI (до керівника розпорядника, вищого органу або суду), а тому помилка в назві закону не ввела позивачку в оману щодо способу захисту і не перешкодила реалізації нею права на позов, що підтверджується самим фактом її звернення до суду з цією позовною заявою.
Окремо суд звертає увагу на те, що вимогу про визнання протиправними дій та бездіяльності заявлено не лише до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а й до його «посадових осіб».
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач; згідно з ч. 4 цієї статті відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Процесуальними правами та обов`язками, визначеними ст. 47 цього Кодексу, наділені саме сторони.
Жодної посадової особи відповідача позивачка в позовній заяві не персоніфікувала, до участі у справі такі особи не залучалися і сторонами не є. Суд не вправі вирішувати питання про правомірність поведінки осіб, які не є учасниками справи, оскільки це позбавило б їх можливості реалізувати процесуальні права. Тому в частині вимоги, заявленої до посадових осіб відповідача, позов не може бути задоволений за жодних обставин.
Позовна заява містить також прохання постановити окрему ухвалу в порядку ст. 249 Кодексу адміністративного судочинства України і направити її Міністру оборони України. Згідно з ч. 1 ст. 249 цього Кодексу суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Ужите законодавцем формулювання «може постановити» свідчить, що постановлення окремої ухвали є дискреційним повноваженням суду, а не позовною вимогою: воно реалізується окремим процесуальним документом і в резолютивній частині рішення по суті спору не відображається. З огляду на висновки, яких суд дійшов у цій справі, підстав для реалізації цього повноваження суд не вбачає.
Оскільки протиправних дій та бездіяльності відповідача при розгляді запиту на інформацію від 20.03.2026 судом не встановлено, не підлягає задоволенню і похідна вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути цей запит та надати на нього інформацію і документи в повному обсязі.
Додатково суд зазначає, що обраний позивачкою спосіб захисту не є ефективним і за своїм змістом: повторний розгляд того самого запиту не здатний привести до іншого результату, оскільки доказів одержання довідок пенсійним органом відповідач у своєму володінні не має, ці відомості вже надані позивачці листом від 27.03.2026, а питання належності виконання рішення суду від 02.04.2025 у справі № 160/2174/25 вирішене в порядку судового контролю ухвалою від 02.06.2026 про прийняття звіту.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд враховує, що відповідач правом на надання відзиву не скористався і власних доказів правомірності своєї поведінки суду не подав. Водночас ця обставина сама по собі не є підставою для задоволення позову: суд у будь-якому разі зобов`язаний перевірити доводи позивача на відповідність чинному законодавству та оцінити наявні у справі докази. У цій справі обставини, які мають значення для вирішення спору, підтверджуються письмовими доказами, наданими самою позивачкою і наведеними вище.
Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності за наведеними правилами, суд доходить висновку, що відповідач розглянув запит позивачки на інформацію від 20.03.2026 і надав на нього письмову відповідь по суті поставлених питань, а тому бездіяльності у формі ненадання інформації не допустив; рішення про відмову в задоволенні запиту відповідач не приймав; недостовірної інформації позивачці не повідомляв. Установлене судом порушення п`ятиденного строку, передбаченого ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI, за обставин цієї справи не потягло порушення прав позивачки та особи, в інтересах якої вона діє, а неточність у повідомленні про неодержання ухвали від 22.01.2026 на обсяг її прав не вплинула. За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими, а в задоволенні позову належить відмовити повністю.
Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова