ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 300/168/26 пров. № А/857/24828/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Затолочного В.С.,
суддів: Глушка А.В.,
Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в електронній формі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі № 300/168/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гомельчуком С.В. в м. Івано-Франківську у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – відповідач, ГУ ПФУ) про визнання протиправними і зобов`язання вчинити дії. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ № 092850030371 від 24.11.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2, відповідно до поданої неї заяви про призначення пенсії від 16.11.2025.
Зобов`язано відповідача зарахувати позивачу періоди роботи з 07.12.1998 по 30.12.1998, з 01.01.2002 по 11.08.2002, з 01.01.2003 по 14.08.2003, з 01.01.2004 по 14.07.2004, з 01.01.2005 по 19.01.2005 – до страхового стажу; періоди з 21.09.1999 по 31.12.2000, з 08.04.2001 по 30.06.2001, з 01.08.2001 по 31.08.2001, з 01.11.2004 по 03.11.2004, з 16.03.2005 по 31.03.2005, з 06.04.2005 по 30.04.2005, з 10.05.2005 по 31.05.2005, з 07.06.2005 по 22.07.2005, з 01.01.2006 по 15.01.2009 – до пільгового стажу роботи за Списком №2; періоди з 01.07.2001 по 31.07.2001, з 01.09.2001 по 31.12.2001, з 12.08.2002 по 31.12.2002, з 15.08.2003 по 31.12.2003, з 15.07.2004 по 31.10.2004, з 04.11.2004 по 31.12.2004, з 20.01.2005 по 15.03.2005, з 01.04.2005 по 05.04.2005, з 01.05.2005 по 09.05.2005, з 01.06.2005 по 06.06.2005, з 23.07.2005 по 31.12.2005, з 16.01.2009 по 19.01.2009 – одночасно до страхового та пільгового стажу роботи за Списком № 2 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 16.11.2025 та прийняти відповідне рішення з врахуванням висновків суду.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог, зазначає, що вік позивачки на дату звернення становить 53 роки, страховий стаж роботи 15 років 10 місяців, пільговий стаж за Списком № 2 склав 3 роки 11 місяців 11 днів. З пільгового періоду роботи за Списком № 2 вилучені періоди знаходження у відпустках без збереження заробітної плати відповідно до довідки № 01.7-06/749 від 30.07.2025. Починаючи з 1999 в даних персоніфікованого обліку наявна інформація про стаж та заробітну плату. Тому з 01.01.2004 страховий стаж обчислено відповідно сплачених внесків. Відтак, ГУ ПФУ прийнято рішення № 092850030371 від 24.11.2025 про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно пункту 2 частини другої статті 114 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV ) у зв`язку з недосягненням пенсійного віку 55 років, відсутністю необхідного страхового та пільгового стажу роботи. 
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.1.2025, при досягненні 53 років, позивачка звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
За принципом екстериторіальності заяву позивачки розглядало ГУ ПФУ.
Відповідач рішенням № 092850030371 від 24.11.2025 відмовив позивачці у призначенні пенсії, у зв`язку з недосягненням пенсійного віку передбачено статтею 114 Закону № 1058-IV, зазначивши, що страховий стаж позивачки становить 15 років 10 місяців, з них пільговий стаж за Списком № 2 – 3 роки 11 місяців 11 днів. Особа матиме право на пенсійне виплату, за умови набуття необхідного страхового стажу.
Вважаючи вказану відмову протиправною, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Гарантії конституційного права людини на соціальний захист передбачені в положеннях Закону № 1058-IV та Закону України від 5 грудня 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788-ХІІ).
Згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України від 2 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі також – Закон № 213- VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.
Статтею 13 Закону № 1788-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII) було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.
Отже, у статті 13 Закону № 1788-ХІІ до внесення змін Законом № 213-VIII було встановлено такий пенсійний вік: у пункті «б» для чоловіків - 55 років, для жінок - 50 років.
Законом № 213-VIII статтю 13 Закону № 1788-ХІІ викладено в новій редакції, пунктом «б» якої, зокрема, передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, у Законі № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, збережено пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок.
У частині першій статті 13 Закону № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у пункті «б» - 55 років (на 5 років менше, ніж загальний пенсійний вік).
Закон № 213-VIII набув чинності з 01.04.2015.
З 01.01.2004 набув чинності Закон № 1058-IV.
Пунктом 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV (в редакції до внесення змін Законом № 2148-VIII) встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
Абзацом другим пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV (в редакції до внесення змін Законом № 2148-VIII) визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом № 1788-ХІІ. У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Після набуття чинності нормами Закону № 1058-ІV правила призначення пенсій за віком на пільгових умовах за Списком № 2 регламентувались пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ.
Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності нормами Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі – Закон № 2148-VІІІ) (до 11.10.2017), яким текст Закону № 1058-ІV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з частиною першою якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
При цьому, Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII у новій редакції також викладений пункт 2 розділу XV Закону № 1058-ІV, згідно з яким пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Згідно з абзацом першим пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII) працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
У силу положень Закону № 2148-VIII наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017.
Відтак, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за віком на пільгових умовах за Списком № 2 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції Закону № 213-VIII та пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV в редакції Закону № 2148-VIII.
Такий стан правового регулювання існував до ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 23.01.2020 року № 1-р/2020 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII (далі - Закон № 213-VІІІ).
Пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини цього рішення Конституційного Суду України стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам».
Конституційний Суд України у вищевказаному рішенні зазначив, що вказаними положеннями Закону № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років. Згідно зі статтею 13, частиною другою статті 14, пунктами «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію.
Однак оспорюваними положеннями Закону № 213-VIII змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам. Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначив, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію. Отже, особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Таким чином, стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність (пункт 4.4 рішення).
З 23.01.2020 чинними є два закони, котрі одночасно і по-різному регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-ІV в редакції Закону № 2148-VIII.
Положення зазначених нормативно-правових актів суперечать один одному.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
В рішенні у зразковій справі № 360/3611/20 Велика палата Верховного Суду зазначила, що суперечність положень Законів № 1788-XII та № 1058-ІV в частині врегулювання питань призначення пенсій на пільгових умовах, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України»).
Велика палата Верховного суду в межах цієї зразкової справи дійшла висновку про те, що в даному випадку підлягають застосуванню саме норми Закону № 1788-XII з урахуванням Рішення № 1-р/2020, положення яких є найбільш сприятливим для особи, а не Закону № 1058-IV.
Відносно обставин справи, що розглядається, означені закони містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який становить 50 років за пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та 55 років відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV в редакції Закону № 2148-VIII, який є чинним та неконституційним не визнавався та, на думку відповідача, є таким, що підлягає застосуванню при вирішенні питання про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки є таким, що прийнятий у часі пізніше.
Вирішуючи питання щодо того, норми якого саме - Закону № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII, чи № 1058-IV в редакції Закону № 2148-VIII підлягають застосуванню у даному випадку, суд зважає на вищенаведені приписи пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, якою чітко визначено, що застосуванню підлягає, зокрема, стаття 13 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Визначальним у цьому випадку є з`ясування обставин щодо того, чи працювала особа, яка звертається з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, на посадах, визначених у нормах статті 13 Закону № 1788-XII (в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII), саме до 01.04.2015 і у разі якщо так, то при вирішенні питання про призначенні такій особі пільгової пенсії слід керуватися саме статтею 13 Закону № 1788-XII (в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII).
Таким чином, якщо особа, яка звертається із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, працювала на посадах, передбачених Списком № 2 до 01.04.2015, то підлягають застосуванню норми статті 13 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
Однак, якщо особа набула пільговий стаж за Списком № 2 після 01.04.2015, то при призначенні такій особі пенсії необхідно керуватися нормами статті 114 Закону № 1788-XII в редакції Закону № 2148-VIII.
Такий підхід до правозастосування висловлений Верховним Судом в постанові від 16 червня 2025 року в справі № 200/4104/24.
З матеріалів справи, а саме з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.04.1922 ОСОБА_1 встановлено такі періоди роботи:
- № 5 від 20.07.1995 про прийняття на збагачувальну фабрику гранульованих калійних добрив транспортувальником по третьому розряду згідно контракту;
- № 6 про перетворення Державного концерну «Оріана» в ВАТ «Оріана»;
- № 7 від 01.08.1998 про включення Збагачувальної фабрики гранульованих калійних добрив в структуру виробництва гранульованих калійних добрив у складі новоствореного калійно-магнієвого заводу;
- № 8 від 09.08.1999 про створення на базі частини калійно-магнієвого заводу, що діяв на правах структурної дільниці ВАТ «Оріана», дочірнього підприємства «Калійний завод» ВАТ «Оріана». Збагачувальна фабрика гранульованих калійних добрив ввійшла до складу дочірнього підприємства «Калійний завод» ВАТ «Оріана»;
- № 9 від 19.11.2002 про переведення в цех дроблення руди виробництва мінеральних добрив машиністом конвеєра третього розряду;
- № 10 від 01.10.2004 про переведення транспортувальником третього розряду фабрики гранулювання збагачувальних калійних добрив.
№ 11 від 19.01.2009 про звільнення за скороченням штатів.
Відповідачем не спростовується факт роботи позивачки за вказаний період, спірним є факт несплати страхових внесків за такі періоди.
Згідно із статтею 20 Закону № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до статті 106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Фактично, внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії.
Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.
Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі № 199/1852/15-а та від 17 липня 2019 року у справі № 144/669/17.
Отже, періоди роботи позивачки з 07.12.1998 по 30.12.1998, з 01.01.2002 по 11.08.2002, з 01.01.2003 по 14.08.2003, з 01.01.2004 по 14.07.2004, з 01.01.2005 по 19.01.2005, 01.07.2001 по 31.07.2001, з 01.09.2001 по 31.12.2001, з 12.08.2002 по 31.12.2002, з 15.08.2003 по 31.12.2003, з 15.07.2004 по 31.10.2004, з 04.11.2004 по 31.12.2004, з 20.01.2005 по 15.03.2005, з 01.04.2005 по 05.04.2005, з 01.05.2005 по 09.05.2005, з 01.06.2005 по 06.06.2005, з 23.07.2005 по 31.12.2005, з 16.01.2009 по 19.01.2009 підлягають врахуванню до загального страхового стажу позивачки. 
Щодо позовних вимог, зарахувати до пільгового стажу позивачки періоди роботи з 21.09.1999 по 31.12.2000, з 08.04.2001 по 30.06.2001, з 01.08.2001 по 31.08.2001, з 01.11.2004 по 03.11.2004, з 16.03.2005 по 31.03.2005, з 06.04.2005 по 30.04.2005, з 10.05.2005 по 31.05.2005, з 07.06.2005 по 22.07.2005, з 01.01.2006 по 15.01.2009 з 01.07.2001 по 31.07.2001, з 01.09.2001 по 31.12.2001, з 12.08.2002 по 31.12.2002, з 15.08.2003 по 31.12.2003, з 15.07.2004 по 31.10.2004, з 04.11.2004 по 31.12.2004, з 20.01.2005 по 15.03.2005, з 01.04.2005 по 05.04.2005, з 01.05.2005 по 09.05.2005, з 01.06.2005 по 06.06.2005, з 23.07.2005 по 31.12.2005, з 16.01.2009 по 19.01.2009, слід зазначити наступне. 
Відповідно до довідки про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 22.07.2025 №72, судом з`ясовано, що ОСОБА_1 працювала повний робочий день на Заводі калійних добрив Калійно-магнієвому заводі ВАТ «Оріана» у період з 20.07.1995 по 06.12.1998, з 31.12.1998 по 08.08.1999, за професією посадою транспортувальник (Транспортерник), що передбачена Списком № 2 розділу ІІ підрозділу а код КП 2030000а-19213 постанови КМУ № 162 від 11.03.1994, за даний період пільговий стаж складає 3 роки 11 місяців.
З архівної довідки від 30.07.2025 № 01.7-06/751 виданої Архівним відділом Калуської міської ради встановлено, що ОСОБА_1 у період з січня 1998 року по грудень 2002 року працювала на посаді транспортувальником 3 розряду цеху ЗФГКД, машиністом конвеєра 3 розряду цеху дроблення руди та отримувала у відповідному розмірі за вказаний період заробітну плату.
Також у відповідності до архівної довідки, виданої Архівним відділом Калуської міської ради, від 30.07.2025 № 01.7-06/752 з`ясовано, що позивачка у період з січня 2003 року по грудень 2007 року значиться машиністом конвеєра 3 розрядку цеху дроблення руди транспортувальником 3 розряду цеху ФГЗКД.
Крім того архівною довідкою від 30.07.2025 № 01.7-06/753, виданою Архівним відділом Калуської міської ради, підтверджено, що в особових рахунках на видачу заробітної плати робітникам і службовцям, за січень 2008 року по січень 2009 року значиться транспортувальником 3 розряду цеху ФГЗКД ОСОБА_1 .
У матеріалах справи також наявна архівна довідка від 30.07.2025 № 01.7-06/748, у якій зазначено, що ОСОБА_1 була переведена, за її згодою, на посаду машиніста конвеєра 3 розряду цеху дроблення руди виробництва мінеральних добрив Дочірнього підприємства «Калійний завод» ВАТ «Оріана» з 19.11.2002 року, з 01.10.2004 переведена, за її згодою, на посаду транспортувальника 3 розряду фабрики гранулювання збагачувальних калійних добрив, з 19.01.2009 ОСОБА_1 , транспортувальник фабрики гранулювання збагачувальних калійних добрив Дочірнього підприємства «Калійний завод» ВАТ «Оріана», звільнена, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП, за скороченням штатів. 
Дані періоди роботи позивачки, також підтверджені записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.04.1992. 
Окрім вказаних документів, даний стаж підтверджений і за результатами атестації робочих місць: наказом № 700 від 07.12.1993 про проведення атестації робочих місць у Калійно-магнієвому заводі ВАТ «Оріана» з додатком, наказом № 644 від 31.12.1998 про проведення атестації робочих місць у Калійно-магнієвому заводі ВАТ «Оріана» з додатком, наказом № 259 від 23.12.2003 про проведення атестації робочих місць у ДП «Калійний завод» ВАТ «Оріана» з додатком, наказом № 343 від 30.12.2004 про проведення атестації робочих місць у ДП «Калійний завод» ВАТ «Оріана» з додатком, наказом № 55а від 04.04.2006 про проведення атестації робочих місць у ДП «Калійний завод» ВАТ «Оріана» з додатком, висновком ДЕУП від 14.01.2004 № 1184, висновком ДЕУП від 21.09.2006 № 2607.
У вищезазначені періоди роботи позивача діяли Список № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 р. № 162 (далі - Постанова № 162) та Список № 2, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 р. № 36 (далі – Постанова № 36).
Слід зазначити, що у що у розділі ІІ рудопідготовка, збагачення, окускування (агломерація, брикетування, згрудкування, обпалювання руд і нерудних копалин) підрозділу «а» Списку № 2, затвердженого Постановою № 162 міститься: позиція 2030000а-19213- Транспортерники, а також 2030000а-13777 - Машиністи конвейєрів.
Крім того, посади Транспортерник, машиніст конвеєра передбачені як пільгові чинними у період роботи позивачки Списком № 2, затвердженим Постановою № 36 (розділ ІІ, позиція 2а -машиністи конвеєрів, транспортувальники (обслуговування механізмів).
Також слід врахувати, що відповідно до частини 2 статі 181 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП) відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.
Пунктом «ж» частини третьої статті 56 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Пунктом 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV визначено, що положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
З аналізу викладеного вище слідує, що час перебування позивача у відпустках по вагітності та пологам, по догляду за дитиною, без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 3-х років повинен бути включений до пільгового стажу.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку, що до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.
Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 по справі № 428/4617/16-а.
Крім того, відповідно до відомостей архівної довідки Калуської міської ради від 30.07.2025 № 01.7-06/749 ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної.
Згідно з статтею 84 КЗпП у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
Як слідує зі статті 4 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі – Закон № 504/96-ВР) відпустки без збереження заробітної плати є одними з видів відпусток.
Відповідно до статті 26 Закону № 504/96-ВР за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
Час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.
Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08 лютого 2016 року № 713/039/161-16 періоди, зокрема відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 295/8979/16-а.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що періоди роботи з 21.09.1999 по 31.12.2000, з 08.04.2001 по 30.06.2001, з 01.08.2001 по 31.08.2001, з 01.11.2004 по 03.11.2004, з 16.03.2005 по 31.03.2005, з 06.04.2005 по 30.04.2005, з 10.05.2005 по 31.05.2005, з 07.06.2005 по 22.07.2005, з 01.01.2006 по 15.01.2009 з 01.07.2001 по 31.07.2001, з 01.09.2001 по 31.12.2001, з 12.08.2002 по 31.12.2002, з 15.08.2003 по 31.12.2003, з 15.07.2004 по 31.10.2004, з 04.11.2004 по 31.12.2004, з 20.01.2005 по 15.03.2005, з 01.04.2005 по 05.04.2005, з 01.05.2005 по 09.05.2005, з 01.06.2005 по 06.06.2005, з 23.07.2005 по 31.12.2005, з 16.01.2009 по 19.01.2009 слід зарахувати до пільгового стажу позивачки за Списком № 2.
Крім того, 19 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 520/15025/16-а, в якій зазначила, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та забезпечення конституційних гарантій осіб на пенсійне необхідно відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10.09.2013 у справі № 21-183а13, від 25.11.2014 у справі № 21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах № 21-51а15, та № 21-585а14, від 14.04.2015 у справі № 21-383а14, від 02.12.2015 у справі № 21-1329а15, від 10.02.2016 у справі № 21-5432а15 та від 12.04.2016 у справі № 21-6501а15, щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.
Приймаючи зазначену вище постанову у справі № 520/15025/16-а Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.
Атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах.
Отже, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-XII.
При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.
Отже, із урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 520/15025/16-а суд зазначає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення ГУ ПФУ від 24.11.2025 № 092850030371 слід визнати протиправним та скасувати.
Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.
Інших доводів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог позивач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі № 300/168/26 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя | | В. С. Затолочний
судді | | І. В. Глушко
| | Н. М. Судова-Хомюк