Справа № 522/5690/25-Е
Провадження № 2/522/3580/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.
при секретарі Сафтюк-Панько Б.Д.
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ХАННЕР-СХІД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу,
В С Т А Н О В И В:
24 березня 2025 року до Приморського районного суду міста Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ХАННЕР-СХІД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що позивач є власницею квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2020 року та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому законом порядку.
28 грудня 2018 року завершено будівництво багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , а 29 грудня 2018 року розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 569 зазначеному будинку присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 .
Позивач зазначає, що 06 листопада 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом про витребування, зокрема, квартири АДРЕСА_4 із її володіння (справа № 522/19611/24-Е), посилаючись як на правову підставу своїх вимог на договір № 47а про сплату пайових внесків в Обслуговуючому кооперативі «ЕКОДОМ-1» від 04 березня 2019 року, укладений між ним та кооперативом.
На думку позивача, укладення зазначеного договору відбулося після завершення будівництва будинку, передачі спірної квартири іншій особі та державної реєстрації права власності на неї, у зв`язку з чим Обслуговуючий кооператив «ЕКОДОМ-1» не мав права повторно розпоряджатися цим об`єктом нерухомого майна.
Посилаючись на те, що спірний договір використовується відповідачем як правова підстава для оспорювання її права власності та заявлення вимог про витребування квартири, позивач вважає, що існують правові підстави для визнання договору № 47а про сплату пайових внесків в Обслуговуючому кооперативі «ЕКОДОМ-1» від 04 березня 2019 року недійсним у судовому порядку.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа № 522/5690/25-Е, Провадження № 2/522/4694/25 передана судді ОСОБА_3 
26 березня 2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі наказу №35-ос/с від 13 травня 2025 року голови Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 про відрахування зі штату Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 на виконання Рішення Вищої ради правосуддя від 06 травня 2025 року «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку» та Розпорядження В.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. №1 від 13 травня 2025 року й Розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. №795/25 від 19.05.2025 року дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2025 року прийнято до провадження та призначено цивільну справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
03 лютого 2026 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Зайцем Костянтином Вікторовичем подано відзив на позовну заяву, в якому заявлено клопотання про поновлення строку на його подання. Також просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не є стороною спірного договору та не довела порушення належних їй прав чи охоронюваних законом інтересів. На думку відповідача, позовні вимоги фактично спрямовані на захист можливого порушення права у майбутньому, тоді як обраний спосіб захисту у вигляді визнання договору недійсним є неефективним та не призведе до відновлення прав позивачки.
Крім того, представник відповідача посилався на те, що пайові внески за договором № 47а від 04 березня 2019 року були сплачені у повному обсязі, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів, актами та довідками, а квитанції до прибуткових касових ордерів є належними первинними документами, що підтверджують факт внесення коштів, із посиланням на відповідні правові висновки Верховного Суду.
Також у відзиві зазначено, що позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, не містить належного обґрунтування підстав недійсності правочину та доказів порушення вимог закону при його укладенні, а сам позов подано з метою використання встановлених у цій справі обставин під час розгляду інших судових спорів між сторонами.
Представник відповідача також вказував, що вимога про визнання правочину недійсним без одночасного заявлення вимог про застосування наслідків його недійсності, зокрема двосторонньої реституції, не забезпечує ефективного захисту права, а тому не може бути задоволена.
Окремо наголошено, що на момент укладення спірного договору від 04 березня 2019 року позивач не була власницею квартири АДРЕСА_4 , оскільки набула право власності лише 12 серпня 2020 року, а відтак її права не могли бути порушені укладенням оспорюваного договору.
Крім цього, представник відповідача зазначив, що відповідач не отримував ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами, а ознайомився з матеріалами справи лише через підсистему «Електронний суд», у зв`язку з чим просив поновити строк на подання відзиву.
13 лютого 2026 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримано у повному обсязі. Представник позивача зазначив, що відзив подано з порушенням процесуального порядку та встановленого судом строку, у зв`язку з чим просив суд не брати наведені у ньому заперечення до уваги. Також вказував, що доводи відзиву є необґрунтованими, не підтверджуються належними доказами та не спростовують заявлених позовних вимог.
01 квітня 2026 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Зайцем Костянтином Вікторовичем до суду подано заяву про врахування висновків Верховного Суду. У зазначеній заяві представник відповідача просив суд при вирішенні спору врахувати правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у спорах про визнання правочинів недійсними та оцінці належності обраного позивачем способу захисту порушеного права.
Ухвалою суду від 01 квітня 2026 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 21 травня 2026 року.
У судовому засіданні 21 травня 2026 року розгляд справи відкладено, наступне судове засідання призначено на 01 липня 2026 року.
В судовому засіданні 01 липня 2026 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та його наданих поясненнях.
Представник відповідача Саргсяна Армена Варужановича в режимі відеоконференції, проти задоволення позову заперечував, підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, заяві про врахування висновків Верховного Суду та інших поясненнях, просив у задоволенні позову відмовити.
Представник Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» та представник третьої особи — Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ХАННЕР-СХІД» — у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце його проведення повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Жодних пояснень, заяв, клопотань чи відзивів від Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» та Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ХАННЕР-СХІД» до суду не надходило.
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Предметом позову у цій справі є вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору № 47а про сплату пайових внесків в Обслуговуючому кооперативі «ЕКОДОМ-1» від 04 березня 2019 року, укладеного між Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_2 .
Підставою позову позивачка визначає відсутність у Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» правових підстав для укладення зазначеного договору щодо квартири АДРЕСА_4 , а також порушення її права власності внаслідок використання відповідачем цього договору як правової підстави для пред`явлення позову про витребування належної їй квартири.
Судом встановлено, 28 грудня 2018 року відповідно до сертифіката серії ОД № 162183622574 завершено будівництво багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом за будівельною адресою: АДРЕСА_2 .
Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 569 від 29 грудня 2018 року зазначеному житловому будинку присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 .
Як вбачається з інформації, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 29 січня 2019 року за Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ХАННЕР-СХІД» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що внесено запис про право власності № 30115281.
Підставами державної реєстрації права власності стали акт приймання-передачі нерухомого майна від 29 січня 2019 року, довідка № 19/01/29-1 від 29 січня 2019 року, видані Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1», договір № 27/09/18-47а від 27 вересня 2018 року, укладений між ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» та Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1», а також технічний паспорт від 14 січня 2019 року.
Таким чином, станом на 29 січня 2019 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД».
Разом із тим, 04 березня 2019 року, тобто після завершення будівництва житлового будинку, присвоєння йому поштової адреси та державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», між Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_2 укладено договір № 47а про сплату пайових внесків в Обслуговуючому кооперативі «ЕКОДОМ-1».
Відповідно до пункту 1.1 цього договору кооператив зобов`язався організувати будівництво багатоповерхового житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 , забезпечити введення об`єкта будівництва в експлуатацію, передати учаснику визначений договором об`єкт нерухомості та документи, необхідні для державної реєстрації права власності на нього. Учасник, своєю чергою, зобов`язувався сплатити внески у порядку та розмірах, визначених договором, а право на отримання об`єкта нерухомості виникало після повної сплати встановлених договором внесків.
Пунктом 1.2 договору передбачено, що його укладення одночасно є заявою учасника про вступ до асоційованих членів кооперативу, а після сплати вступного внеску договір вважається рішенням голови кооперативу про прийняття особи до асоційованих членів кооперативу.
Відповідно до пунктів 1.3–1.5 договору сторони погодили порядок визначення та структуру внесків, а також визначили об`єкт нерухомості, що підлягав передачі учаснику, а саме квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на дев`ятому поверсі житлового будинку, проектною площею 106 кв. м.
Пунктом 4.2.1 договору встановлено, що кооператив зобов`язався завершити будівництво об`єкта та ввести його в експлуатацію до 30 грудня 2018 року.
Матеріали справи також містять довідку Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», відповідно до якої ОСОБА_2 є асоційованим членом кооперативу та, згідно з договором про сплату пайових внесків, здійснив внесок на підставі Договору №3 у повному обсязі в сумі 212 000 доларів США відповідно до Додатка № 1 до цього Договору. Водночас у довідці зазначено, що остаточна довідка про повну сплату пайового внеску підлягає видачі після проведення остаточних розрахунків між сторонами відповідно до результатів технічної інвентаризації об`єкта нерухомості.
Судом також встановлено, що 12 серпня 2020 року між ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1530.
На підставі зазначеного договору 12 серпня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 37729779.
Саме така послідовність встановлених судом обставин свідчить, що на момент укладення спірного договору від 04 березня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_4 вже було зареєстроване за іншою особою — ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», тоді як Обслуговуючий кооператив «ЕКОДОМ-1» уже реалізував свої права щодо цього об`єкта нерухомості та не мав правових підстав повторно укладати договір, предметом якого фактично стала та сама квартира. 
Посилаючись на зазначене, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу одним із способів, визначених законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Отже, із системного аналізу наведених норм права вбачається, що з позовом про визнання правочину недійсним може звернутися не лише його сторона, а й інша заінтересована особа, за умови доведення існування порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано відповідний позов.
Сам по собі факт існування договору чи незгода особи з його умовами не є достатньою підставою для його судового оспорювання, якщо такий правочин не порушує її права чи законні інтереси.
Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2020 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке цього ж дня зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Разом із тим матеріалами справи підтверджується, що 06 листопада 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом про витребування зазначеної квартири із володіння позивачки, посилаючись, зокрема, на договір № 47а про сплату пайових внесків від 04 березня 2019 року як на правову підставу своїх вимог.
Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 до суду між сторонами вже існував реальний, а не потенційний спір щодо права власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна, який перебуває на розгляді суду.
Так, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність порушення прав позивачки та про те, що заявлений позов спрямований на захист можливих прав у майбутньому.
Спірний договір використовується відповідачем як самостійна правова підстава для заявлення вимог про припинення права власності позивачки шляхом витребування спірної квартири.
Отже, оспорюваний договір безпосередньо впливає на обсяг цивільних прав позивачки та створює реальну загрозу припинення її права власності, що свідчить про наявність у неї належного матеріально-правового інтересу в оспоренні такого правочину.
Посилання відповідача на те, що право власності позивачки виникло лише у 2020 році, тоді як спірний договір укладено у 2019 році, не спростовує наведеного висновку суду.
Вирішальним у цьому випадку є не момент набуття позивачкою права власності, а те, що саме на підставі спірного договору відповідач у теперішній час ставить під сумнів належне їй право власності та звернувся до суду з вимогою про витребування спірної квартири.
Досліджуючи правомірність укладення договору № 47а від 04 березня 2019 року, суд виходить із такого.
Матеріалами справи підтверджено, що 28 грудня 2018 року будівництво багатоквартирного житлового будинку було завершено, а 29 січня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_4 було зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ХАННЕР-СХІД».
Саме з моменту державної реєстрації, відповідно до статей 182 та 331 ЦК України, виникло право власності ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» на зазначений об`єкт нерухомого майна.
Отже, станом на 04 березня 2019 року квартира АДРЕСА_4 вже була індивідуально визначеним об`єктом нерухомого майна, право власності на який у встановленому законом порядку було зареєстровано за іншою особою.
Разом із тим саме після державної реєстрації права власності за ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» Обслуговуючий кооператив «ЕКОДОМ-1» уклав із ОСОБА_2 договір № 47а, відповідно до якого повторно взяв на себе обов`язок організувати будівництво цього самого об`єкта, передати відповідачу квартиру АДРЕСА_4 та надати документи, необхідні для державної реєстрації права власності на неї.
Суд звертає увагу, що після передачі квартири ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» та державної реєстрації за ним права власності Обслуговуючий кооператив «ЕКОДОМ-1» реалізував свої права щодо спірного об`єкта нерухомого майна та вибув із відповідних матеріальних правовідносин. Відтак станом на 04 березня 2019 року кооператив уже не мав жодних правових підстав повторно укладати договір, предметом якого фактично є той самий об`єкт нерухомого майна, та брати на себе зобов`язання щодо його подальшої передачі іншій особі.
При цьому, відповідачами не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що договір № 27/09/18-47а від 27 вересня 2018 року, на підставі якого Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» було передано квартиру ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», акт приймання-передачі нерухомого майна, довідка кооперативу чи інші документи, на підставі яких було зареєстровано право власності за ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», визнані недійсними, розірвані, скасовані або втратили чинність у встановленому законом порядку.
Так само відсутні будь-які докази припинення чи скасування державної реєстрації права власності ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» до моменту укладення спірного договору від 04 березня 2019 року.
Отже, на момент укладення оспорюваного договору кооператив був пов`язаний уже виконаними зобов`язаннями щодо передачі спірної квартири іншій особі та не мав правових підстав повторно розпоряджатися цим самим об`єктом нерухомого майна.
Таким чином, зміст спірного договору не відповідав фактичним обставинам, які існували на момент його укладення, оскільки передбачав виникнення у кооперативу обов`язку здійснити дії щодо майна, право власності на яке вже належало іншій особі та було зареєстроване у встановленому законом порядку.
Фактично укладення спірного договору створило юридичну конструкцію подвійного розпорядження одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, що суперечить принципам цивільного законодавства, змісту права власності та вимогам частини першої статті 203 ЦК України.
Таким чином, суд доходить висновку, що під час укладення договору № 47а від 04 березня 2019 року не було додержано вимог частини першої статті 203 ЦК України щодо відповідності змісту правочину вимогам закону, а тому відповідно до статті 215 ЦК України наявні правові підстави для визнання цього договору недійсним.
Доводи відповідача про повну сплату пайових внесків не впливають на правильність вирішення спору, оскільки предметом доказування у даній справі є не факт виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань, а наявність у кооперативу правових підстав для укладення договору щодо квартири, яка на момент його укладення вже вибула з його майнової сфери.
Суд також враховує, що спірний договір не лише підтверджує факт сплати пайових внесків, а й передбачає виникнення у ОСОБА_2 права після виконання умов договору вимагати передачі квартири АДРЕСА_4 та отримання документів, необхідних для державної реєстрації права власності на неї.
Таким чином, навіть після державної реєстрації права власності за позивачкою спірний договір продовжує породжувати для відповідача юридичні підстави претендувати на той самий об`єкт нерухомого майна.
При цьому, матеріалами справи підтверджується, що саме на зазначений договір ОСОБА_2 посилається як на підставу своїх вимог у справі № 522/19611/24-Е про витребування квартири АДРЕСА_4 із володіння ОСОБА_1 .
Отже, порушення права позивача не є припущенням чи можливим у майбутньому, а має реальний характер, оскільки спірний договір уже використовується відповідачем як юридична підстава для оспорювання її права власності та заявлення вимог про передачу йому спірної квартири.
Тому суд відхиляє доводи відповідача щодо неефективності обраного способу захисту.
Суд доходить висновку, що існування спірного договору об`єктивно створює загрозу порушення права власності позивачки та є підставою для її судового захисту у спосіб, передбачений статтями 15, 16 та 215 ЦК України, шляхом визнання такого правочину недійсним. Обраний позивачкою спосіб захисту є належним та ефективним, оскільки усуває правову підставу, на яку відповідач посилається для оспорювання зареєстрованого права власності позивачки.
Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами, а тому підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Оцінюючи доводи сторін у їх сукупності, суд виходить із того, що визначальним для вирішення цього спору є встановлення наявності або відсутності у Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» правових підстав для укладення 04 березня 2019 року договору № 47а про сплату пайових внесків щодо квартири АДРЕСА_4 .
Матеріалами справи підтверджено, що ще 29 січня 2019 року право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ХАННЕР-СХІД» на підставі договору № 27/09/18-47а від 27 вересня 2018 року, акта приймання-передачі нерухомого майна, довідки, виданої самим Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1», та інших документів, визначених законом.
Отже, після передачі квартири ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» та державної реєстрації права власності за останнім кооператив припинив бути особою, уповноваженою розпоряджатися цим об`єктом нерухомого майна. За відсутності будь-яких доказів повернення квартири до майнової сфери кооперативу або припинення права власності ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» Обслуговуючий кооператив «ЕКОДОМ-1» не мав правових підстав повторно укладати договір щодо набуття прав на той самий об`єкт нерухомості з іншою особою.
Суд також враховує, що відповідачами не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про визнання недійсним, розірвання чи припинення договору № 27/09/18-47а від 27 вересня 2018 року, укладеного між Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» та ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», скасування державної реєстрації права власності ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» на квартиру АДРЕСА_4 , а також визнання недійсним чи скасування договору купівлі-продажу від 12 серпня 2020 року, укладеного між ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» та ОСОБА_1 .
За відсутності таких доказів суд виходить із презумпції правомірності зазначених правочинів, встановленої статтею 204 ЦК України, та чинності зареєстрованого права власності позивачки.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачка не є належним позивачем та не довела порушення свого права, оскільки матеріалами справи підтверджено існування реального спору між сторонами щодо права власності на квартиру АДРЕСА_4 . Саме спірний договір використовується ОСОБА_2 як правова підстава для пред`явлення позову про витребування зазначеної квартири від ОСОБА_1 , що свідчить про безпосередній вплив оспорюваного правочину на обсяг її цивільних прав.
Не заслуговують на увагу й доводи відповідача щодо повної сплати ним пайових внесків. Факт виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором сам по собі не свідчить про правомірність укладення такого договору та не усуває обов`язку суду перевірити відповідність його змісту вимогам статті 203 ЦК України. Предметом доказування у цій справі є саме наявність у кооперативу цивільної правоздатності та правових підстав для укладення спірного правочину щодо квартири, яка на момент його укладення вже належала іншій особі.
Крім того, суд звертає увагу, що зміст спірного договору не відповідає фактичним обставинам, які існували на час його укладення. Так, відповідно до пункту 4.2.1 договору кооператив зобов`язався здійснити будівництво об`єкта та забезпечити введення його в експлуатацію до 30 грудня 2018 року, хоча спірний договір укладено лише 04 березня 2019 року, тобто після завершення будівництва, введення будинку в експлуатацію, присвоєння йому поштової адреси та державної реєстрації права власності на спірну квартиру за іншою особою.
Надана кооперативом довідка про сплату ОСОБА_2 пайового внеску у сумі 212 000 доларів США також не спростовує наведених висновків суду, оскільки сама по собі не породжує речових прав на нерухоме майно та не може бути підставою для набуття права власності всупереч уже існуючому та зареєстрованому праву іншої особи. При цьому зазначена довідка містить застереження про видачу остаточної довідки лише після проведення остаточних розрахунків за результатами технічної інвентаризації, що свідчить про відсутність остаточного виконання умов договору навіть за його змістом.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що доводи відповідача не спростовують установлених судом обставин та не підтверджуються належними і допустимими доказами, тоді як позовні вимоги ОСОБА_1 підтверджені матеріалами справи, відповідають вимогам чинного законодавства.
Суд також враховує правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 11-104сап21, відповідно до якої належне мотивування судового рішення полягає у наданні оцінки тим доводам сторін, які мають істотне значення для правильного вирішення спору. Судом досліджено всі подані сторонами докази та надано оцінку всім аргументам, що мають значення для вирішення цієї справи, а інші доводи, які не знайшли окремого відображення у рішенні, не впливають на його законність та обґрунтованість.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до положень ч. 1, ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати — залежно від результатів розгляду справи.
Як слідує з матеріалів справи, при зверненні до суду ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп., що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією, який підлягає стягненню на її користь з відповідачів в рівних частках.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ХАННЕР-СХІД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу – задовольнити.
Визнати недійсним договір № 47а про сплату пайових внесків в Обслуговуючому кооперативі «ЕКОДОМ-1» від 04 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1».
Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» (код ЄДРПОУ 39538271) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складений 09.07.2026 року.

Суддя: