Номер провадження: 22-ц/813/978/26 
Справа № 501/5029/24
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 26 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила суд: усунути ОСОБА_1 перешкод у здійсненні права володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із займаного житлового приміщення а саме квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та після його смерті позивачка ОСОБА_1 у спадок отримала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Станом на теперішній час у вказаній квартирі мешкає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка систематично не надає ОСОБА_1 доступу до квартири. Позивачка, як новий власник квартири, не надавала згоди на вселення до неї та проживання відповідачки ОСОБА_3 .
Представник позивача, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 316, 317, 328, 319, 391 ЦК України, ст. 9 ЖК України, ст. 64 ЖК УРСР, просив задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Чорноморського міського суду Одеської області від 26 серпня 2025 рокуу задоволені позовних вимог про усунення ОСОБА_1 перешкод у здійсненні права володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із займаного житлового приміщення а саме квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 26 серпня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_3 систематично в порушення вимог діючого законодавства України не надає доступу ОСОБА_1 до належної позивачу квартири. ОСОБА_1 , як новий власник квартири, не давала згоди на вселення до неї та проживання відповідачки ОСОБА_3 . Позивач неодноразово вчиняла дії, які спрямовані на доступ власника до житлового приміщення, однак ОСОБА_3 не надавала доступу, зокрема, не надала ключі від квартири, що належали ОСОБА_4 . З метою уникнення порушення громадського порядку та інших конфліктних ситуацій з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_1 була вимушена звернутись до Відділення поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 із заявою про забезпечення додержання вимог діючого законодавства України щодо безперешкодного доступу до спірного нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_1 .
ОСОБА_4 за свого життя усно дозволив ОСОБА_5 тимчасово проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому не надав дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 та її доньки за адресою належної йому квартири. Також, ОСОБА_4 не укладав із ОСОБА_7 жодного договору оренди або іншого договору, предметом якого було б право користування вищевказаною квартирою. Після набуття позивачем права власності на вищевказану квартиру, ОСОБА_1 не надавала у жодній формі будь-якого дозволу ОСОБА_5 на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . Права відповідача ОСОБА_3 , яка не є власником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинили існувати правові підстави користування житлом відповідачкою. Таким чином, у відповідача ОСОБА_6 наразі відсутні будь-які правові підстави для зайняття квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Проте, в порушення вищенаведених положень норм законодавства, дійшовши помилкового висновку про перевагу інтересів відповідача над порушеними правами та законними інтересами позивача, суд першої інстанції ухвалив оскаржене рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Від представника ОСОБА_3 адвоката Дубінчук Жанни Михайлівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно яких остання просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 26.05.2026 року на 15:00 год. ОСОБА_3 та її представник адвокат Дубінчук Ж.М. не з`явилися.
Від представника ОСОБА_3 адвоката Дубінчук Ж.М. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника.
Присутні у судовому засіданні представник ОСОБА_1 та її представник адвокат Главацький Ю.А. не заперечували проти розгляду справи за фактичною явкою сторін.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 26.05.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що:
- спірну квартиру позивачка отримала у спадок від свого чоловіка ОСОБА_4 , який за свого життя дозволив відповідачці проживати у квартирі, що підтверджується тією обставиною, що відповідачка з 1999 року постійно проживає в ній. Вказана обставина позивачем не спростована;
- відповідачка з 1999 року постійно мешкає у вказаній квартирі, житло в якому вона зареєстрована не придатне для проживання, що підтверджується наданими відповідачем доказами та не спростовано позивачем.
- позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою, та не довела, що відповідач вчиняє протиправні дії, у зв`язку з якими позивач позбавлена можливості здійснювати правомочності власника квартири;
- суд вважав, що виселення ОСОБА_3 , яка проживає разом з малолітньою донькою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є особою з інвалідністю зі спірного житлового приміщення становитиме непропорційне втручання у її право на мирне володіння майном.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 22.06.2023 року (а. с. 8).
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , 28.03.2023 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 11).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Русіновою А.Є., ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 отримала у спадок квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 12-14).
Таким чином, позивачка з 30.09.2024 року є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно довідки № 571 від 03.10.2024 року відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради у спірній квартирі зареєстровані особи відсутні (а. с. 15).
ОСОБА_1 звернулась до Відділення поліції №1 ОРУП № 2 із заявою в якій зазначає. що ОСОБА_3 систематично в порушення вимог діючого законодавства України не надає їй доступ до квартири (а. с. 16).
Згідно відповіді КП «Чорноморськтеплоенерго» від 10.04.2025 року оплата за спожиті послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 (о/р НОМЕР_1 ) здійснюється кожного місяця в повному обсязі. Прізвище платника не зазначається. З 01.10.2024 року публічний договір приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії у вказану квартиру укладено з ОСОБА_1 (а. с. 63).
З відповіді АТ «Одесагаз» від 11.04.2025 року вбачається, що між АТ «Одесагаз» та ОСОБА_1 було укладено договір. Оплата послуг з розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_2 надходить систематично. Заборгованість відсутня. У продовж 2022 року-2025 оплата послуг здійснюється споживачем ОСОБА_1 , але у вересні 2024 року надходила оплата у сумі 31,20 грн. від ОСОБА_3 (а. с. 64).
Згідно відповіді КП «МУЖКГ» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 16.04.2025 року оплата послуг з управління багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 здійснюється регулярно, платник ОСОБА_1 (а. с. 65).
З відповіді КП «Чорноморськводоканал» вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 о/ НОМЕР_2 між КП «Чорноморськводоканал» та ОСОБА_1 укладений договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (а. с. 66).
Згідно відповіді ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» від 11.04.2025 року, постачання електричної енергії на об`єкт розташований за адресою: АДРЕСА_2 здійснюється на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору (а. с. 68).
На підставі рішення виконавчого комітету Малодолинської сільської ради №139 від 21.09.1999 року ОСОБА_9 , яка мешкає у АДРЕСА_2 , призначено опікуном над неповнолітніми ОСОБА_10 , 1988 року народження, та ОСОБА_11 , 1983 року народження (а. с. 39).
У вказаному рішенні зазначено, що ОСОБА_9 звернулась із заявою про призначення її опікуном над неповнолітніми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Мати ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а батько ОСОБА_13 за станом здоров`я не може здійснювати піклування та утримувати дітей.
Відповідно до договору дарування від 1998 року ОСОБА_14 подарував ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_3 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 47/100 частки будинку АДРЕСА_4 .
Згідно акту від 07.02.2025 року. який підписаний головою Малодолинської сільської адміністрації Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області Книш А.І. та головним спеціалістом Андрієвською В.В. - комісія у складі вказаних осіб, з метою обстеження житлово-побутових умов проживання родини ОСОБА_3 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_8 відвідали будинок по АДРЕСА_4 . в результаті обстеження встановлено: ОСОБА_3 з неповнолітньою донькою ОСОБА_8 , 2023 року народження, яка є дитиною з інвалідністю, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , але фактично там не проживають. Житлово-побутові умови незадовільні, у будинку давно ніхто не проживає. Житло для проживання не придатне, потребує капітального ремонту (а. с. 42).
10.02.2025 року складений акт про те, що ОСОБА_3 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 2003 року. Спочатку вона проживала з опікуном - своєю рідною сестрою ОСОБА_19 . Після смерті сестри ОСОБА_20 у 2018 році ОСОБА_3 продовжувала проживати в цій квартирі. Наразі у квартирі проживає ОСОБА_3 зі своє донькою ОСОБА_21 (а. с. 43).
Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_8 . Матір`ю зазначена ОСОБА_3 (а. с. 44), відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 44).
ОСОБА_8 є особою з інвалідністю, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 (а. с. 46).
Колегія суддів виходить з наступного.
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК УРСР).
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
За положеннями статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. 
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. 
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Частина перша статті 402 ЦК України визначає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
У постановах Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 760/13960/22 (провадження № 61-6521св24), від 22 січня 2025 року у справі № 754/15791/21 (провадження № 61-10276св24), від 29 січня 2025 року у справі № 623/3462/19 (провадження № 61-9056св24) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Водночас під час розгляду справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою. 
Отже, аналізуючи суспільну необхідність та пропорційність втручання у право на мирне володіння відповідачем своїм житлом, слід враховувати обставини, що встановлені судами.
Таким чином, ключовим є визначення наявності правової підстави зайняття відповідачем спірного жилого приміщення.
Такий правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 13 січня 2026 року у справі № 759/11338/22 (провадження № 61-3417св24).
Підстави, на які позивач посилається у цій справі для задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні належним їй майном, зводяться до самоправного, незаконного вселення відповідачки ОСОБА_3 до спірного житлового приміщення, та відсутності у неї законних прав на користування власністю позивача.
У цій справі встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Малодолинської сільської ради №139 від 21.09.1999 року ОСОБА_9 , яка мешкає у АДРЕСА_2 , призначено опікуном над неповнолітніми ОСОБА_10 , 1988 року народження, та ОСОБА_11 , 1983 року народження.
ОСОБА_3 у неповнолітньому віці після встановлення над нею опіки у 1999 році, вселилася у квартиру АДРЕСА_1 , в якій на той час проживала її опікун - рідна сестра відповідачки ОСОБА_9 та дружина власника цієї квартири ОСОБА_4 .
Отже, право користування зазначеною квартирою виникло у відповідачки ОСОБА_3 на законних підставах, як члена сім`ї власника спірного житла.
Після смерті своєї сестри ОСОБА_3 продовжила проживати у спірній квартирі за згодою власника житла ОСОБА_4 , який був чоловіком її померлої сестри і опікуна ОСОБА_19 .
З акту від 10.02.2025 року вбачається, що ОСОБА_3 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 2003 року. Спочатку вона проживала з опікуном - своєю рідною сестрою ОСОБА_19 . Після смерті сестри у 2018 році ОСОБА_3 продовжувала проживати в цій квартирі. Наразі у квартирі проживає ОСОБА_3 зі своєю дочкою ОСОБА_22 .
Такі обставини підтверджує і сама позивачка як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі зазначаючи, що ОСОБА_4 за свого життя усно дозволив ОСОБА_5 тимчасово проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , однак не надав дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 та її доньки за адресою належної йому квартири.
Тобто, ОСОБА_3 набула право користування квартирою АДРЕСА_1 як член сім`ї попереднього власника, та після смерті своєї сестри продовжила проживати у спірному житловому приміщенні зі згоди колишнього чоловіка сестри, який став новим власником такої квартири - ОСОБА_4 .
Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , який за свого життя дозволи відповідачці проживати у квартирі, отримала у спадок квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Таким чином, позивачка з 30.09.2024 року стала новою власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав.
ОСОБА_1 набуваючи у власність спірне житло була достовірно обізнана про постійне проживання у такій квартирі ОСОБА_3 як члена сім`ї колишнього власника цього житла, разом з малолітньою дитиною з інвалідністю.
У свою чергу, позивач хоча і набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, однак мала передбачати характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості у виді проживання члена сім`ї попереднього власника квартири.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених норм процесуального права дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
Наданий в обґрунтування позову лист Відділення поліції №1 ОРУП №2 ГУ Національної поліції в Одеській області за результатами звернення ОСОБА_1 щодо безперешкодного доступу до нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_2 не підтверджує доводи скаржниці про вчинення відповідачкою перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням.
Отже, доказів того, що відповідачка чинить перешкоди позивачці у користуванні квартирою позивачем не надано та судом не встановлено.
При цьому необхідно врахувати, що будинок АДРЕСА_4 в якому зареєстрована ОСОБА_3 не придатний для проживання та потребує капітального ремонту, що підтверджується актом від 07.02.2025 року. який підписано головою Малодолинської сільської адміністрації Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області Книш А.І. та головний спеціалістом Андрієвською В.В.
Крім того матеріали справи не містять та ОСОБА_1 не надано доказів того, що у відповідачки є інше житло придатне для проживання.
Суд першої інстанції правильно врахував, що за доведеності відсутності іншого житла у відповідачки, остання у разі її виселення без надання іншого житла, стає безхатченком, втративши право користування житлом, яким вона користувалася з 1999 року.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачкою таких підстав не доведено.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц вказала, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивачки та не покладати надмірний тягар на відповідачів.
Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачка на законних підставах вселилися у спірну квартиру і протилежного позивачем не доведено, протягом 25 років проживала у ній, іншого житла придатного для проживання не має, позивачка, отримуючи у спадок спірну квартиру, знала про обтяження квартири у виді проживання члена сім`ї попереднього власника квартири, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виселення відповідачки із спірної квартири без надання іншого житла є непропорційним втручанням у право особи на повагу до приватного життя та права на житло та відмовив у задоволенні позову.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо порушення права власності позивачки та неправильного застосування норм матеріального права з огляду на те, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, зроблених у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, Верховний Суд виснував, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Безпідставними є доводи скарги про те, що вказане майно зайнято відповідачкою самовільно (без будь-яких на те правових підстав), оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, в яких містяться докази правомірності набуття права користування ОСОБА_3 цим жилим приміщенням.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд скаржника.
Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 26 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 13.07.2026 року.

Головуючий:       О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова