Номер провадження: 22-ц/813/7855/26 
Справа № 521/8822/26
Головуючий у першій інстанції Громік Д. Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач), 
суддів: - Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,
учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «БОНА ВІТА-РП»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БОНА ВІТА-РП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «БОНА ВІТА-РП», постановлену у складі судді Громіка Д.Д., про зупинення провадження у справі,
встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

В травні 2026 року ТОВ «Бона Віта-РП» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Короткий зміст заяви про зупинення провадження у справі

Від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі. В обґрунтування вимог посилається на те, що з 28 листопада 2024 року перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України та виконує завдання з оборони держави. У зв`язку з цим заявляє заперечення проти розгляду справи за своєї відсутності, оскільки участь у судових засіданнях є фізично неможливою під час несення служби. Наявність довідки форми № 5 підтверджує перебування відповідача на військовій службі та є належним доказом наявності підстав для застосування п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Будь-який подальший розгляд справи без участі відповідача або продовження провадження всупереч імперативній нормі ст. 251 ЦПК України буде порушенням закону та права відповідача на доступ до правосуддя, в зв`язку з чим просить суд зупинити провадження у даній справі до припинення перебування його у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції або до скасування воєнного стану.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 08 червня 2026 року клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження з розгляду цивільної справи задоволено. Провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БОНА ВІТА-РП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – зупинено на строк до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, але не пізніше ніж до закінчення воєнного стану в Україні.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зупинення провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, є обов`язком суду, отже необхідно зупинити провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, але не пізніше ніж до закінчення воєнного стану в Україні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ТОВ «Бона Віта-РП» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 08 червня 2026 року про зупинення провадження. Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справа призначена до розгляду в порядку письмового провадження без виклику сторін, а тому особиста участь Відповідача у судових засіданнях не передбачалась. Окрім того, апелянт звертав увагу, що відповідач зареєстрував електронний кабінет у підсистемі «Електронний Суд», а тому не позбавлений можливості подавати письмові пояснення, заяви, клопотання та інші процесуальні документи з використанням ЄСІТС, тоді як будь-яких об`єктивних перешкод для розгляду справи в порядку письмового провадження ним не доведено. Враховуючи, що особиста участь Відповідача у розгляді справи не визнавалася судом обов`язковою, а сама справа розглядається в письмовому провадженні за наявними матеріалами, необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
Суд першої інстанції не навів жодних мотивів, з яких саме проходження військової служби Відповідачем унеможливлює розгляд спору за наявними письмовими доказами та поясненнями сторін, що свідчить про неповне з?ясування судом обставин, які мають значення для правильного вирішення питання про зупинення провадження.

Позиція відповідача в апеляційному суді

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін. Вказував, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі. Відповідачем було надано належні докази щодо наявності обставин для зупинення провадження у справі. Крім того, відповідач посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 12.11.2025 у справі №754/947/22. Посилання апелянта на те, що справа розглядається у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, що відповідач має електронний кабінет у ЄСІТС, предметом спору є грошова заборгованість у розмірі 8 603,75 грн, однак жодна з цих обставин не є винятком із п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Відповідач зазначав, що скористався процесуальною гарантією, передбаченою п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, та заперечує проти поновлення або продовження провадження у справі до припинення перебування у складі Збройних Сил України. Також зазначав, що строк зупинення провадження прямо визначений законом і не може вважатися безпідставним або довільним.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6. 9, 10, 14, 19, 37 – 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зупинення провадження у справі.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі суд виходив з того, що підстави передбачені п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, щодо зупинення провадження є обов`язком суду.
З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Зупинення провадження у справі це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Таким чином, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Згідно ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Воєнний стан введено в Україні з 24 лютого 2022 року.
Виходячи зі змісту ст. 12, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона реалізує свої процесуальні права на власний розсуд з метою досягнення бажаного процесуального результату.
Приписи п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи.
Провадження у справі підлягає зупиненню лише у випадку наявності обставин, які перешкоджають розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 (провадження № 14-74цс25) зазначено, в частині тлумачення терміну «переведені на воєнний стан», що, як уже зазначалося вище, Указом Президента України введено воєнний стан на всій території України. Цим же Указом на військове командування усіх рівнів покладено обов`язок здійснювати заходи, необхідні для забезпечення оборони України.
Профільне законодавство, зокрема Закон № 3543-XII та Закон № 1932-ХІІ, хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації.
З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.
Водночас приписи п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони-військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець, упродовж особливого періоду, може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (п.п. 4-1 п. 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.
Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.
Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що системне тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 251 та ст. 254 ЦПК України дозволяє зробити висновок про те, що підставами для поновлення зупиненого на підставі цієї процесуальної норми права провадження у справі можуть бути: припинення, у тому числі призупинення, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань під час дії воєнного стану в Україні; припинення воєнного стану в Україні, навіть якщо відповідні особи продовжують військову службу у певній військовій частині, якщо тільки ця військова частина не залишається переведеною на воєнний стан через запровадження / збереження цього стану для певної території України або не залучена до проведення антитерористичної операції.
Крім того, під час застосування п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (ст. 12, 13 ЦПК України) надають учасникам справи право вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами.
Водночас, обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.
Тобто, ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
За таких обставин, прохання військовослужбовця, який є стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, продовжити розгляд справи, незважаючи на його військову службу, суд має врахувати як достатню підставу не зупиняти провадження у справі.
Тобто якщо учасник справи, права якого захищають положення п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагне продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство. У такий спосіб суд забезпечить баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливістю та ефективністю правосуддя.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі № 174/760/21 (провадження № 61-8044св23), у якій зазначено, що при вирішенні питання про зупинення провадження у справі суд, окрім процесуального обов`язку щодо зупинення провадження, повинен враховувати особисту думку сторони (представника), яка перебуває на воєнній службі і у разі, якщо остання наполягає на розгляді справи без її участі/за участю представника, то у суду відсутні підстави для зупинення провадження у справі.
Колегія суддів приймає до уваги, що у даному випадку відповідач ОСОБА_1 у поданій до суду заяві від 04.06.2026 про зупинення провадження у справі у зв`язку із перебуванням на військовій службі у складі Збройних Сил України наполягав на зупиненні провадження, оскільки має намір приймати особисту участь у розгляді даної справи. Вказана воля ним підтверджена у відзиві на апеляційну скаргу.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, від 21 жовтня 2010 року, § 47).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина першастатті 44 ЦПК України).
Приписи пункту 2 частини першоїстатті 251 ЦПК Українимають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи.
Посилання представника позивача на те, що особиста явка відповідача судом першої інстанції обов`язковою не визнавалася, не змінює правової оцінки спірного питання.
Колегія суддів також відхиляє посилання апеляційної скарги на порушення принципів процесуальної економії, правової визначеності та розумності строків розгляду справи.
Безумовно, розумність строків розгляду справи є однією з основних засад цивільного судочинства, разом із тим зазначений принцип не може тлумачитися ізольовано від інших процесуальних гарантій, зокрема права сторони, яка проходить військову службу під час дії воєнного стану, на ефективну участь у судовому процесі та реалізацію права на захист.
Зупинення провадження у справі у цьому випадку не є проявом невиправданого затягування розгляду справи, а є наслідком застосування імперативної норми процесуального закону за наявності підтверджених обставин перебування відповідача у складі Збройних Сил України.
Крім того, таке зупинення має тимчасовий характер, а провадження у справі підлягає поновленню після відпадіння обставин, які стали підставою для його зупинення, у порядку статті 254 ЦПК України.
Отже, суд першої інстанції, встановивши факт перебування відповідача ОСОБА_1 на військовій службі у складі Збройних Сил України під час дії воєнного стану, а також відсутність його волевиявлення щодо продовження розгляду справи без зупинення провадження, дійшов правильного висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ТОВ «Бона Віта-РП» є безпідставними, а тому вона не підлягає задоволенню.
За правилами, передбаченими пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції постановив ухвалу про зупинення провадження у справі без порушень діючого законодавства, підстави для її скасування, зміни в межах доводів апеляційної скарги відсутні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Дата постановлення ухвали, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Згідно пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Враховуючи викладене, частиною першою статті 389 ЦПК України не передбачено оскарження у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції про зупинення провадження у справі (пункт 14 частини першої статті 353 ЦПК України) після її перегляду в апеляційному порядку.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БОНА ВІТА-РП» залишити без задоволення.
Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 08 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає.

Головуючий суддя:    Є.С. Сєвєрова 

Судді:    Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе