Справа № 344/9656/26 
Провадження № 22-ц/4808/1515/26 
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Девляшевського В.А., Василишин Л.В.
за участю секретаря – Гудяк Х.М. 
учасники справи
заявник - ОСОБА_1 
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду 
апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2026 року, ухвалене судом у складі судді Атаманюка Б.М., за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,
в с т а н о в и в:
У травні 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в обґрунтування якої зазначила, що її рідний брат ОСОБА_2 проживає поруч у сусідній квартирі та тривалий час вчиняє відносно неї насильство психологічного, економічного, фізичного характеру з причин неприязні.
ОСОБА_2 приходить до її квартири, обзиває, б`є кулаками, ногами, штовхає, постійно знущається, погрожує фізичною розправою.
25.04.2025 року ОСОБА_2 за місцем її проживання вчинив щодо неї насильство психологічного та фізичного характеру, у зв`язку з чим заявниця зверталась у лікарню, де їй поставили діагноз – забій м`яких тканин голови, підшкірна гематома в лобній ділянці голови та забій м`яких тканин гомілки. 
Також, з цього приводу заявник зверталася із заявою до поліції та було винесено терміновий заборонний припис, яким ОСОБА_2 заборонено в будь-який спосіб контактувати із заявником. Вважає таку поведінку ОСОБА_2 небезпечною для неї, її сім`ї, оскільки вона завдає страждань.
Просила суд видати обмежувальний припис строком на шість місяців,яким вжити заходи тимчасового обмеження прав щодо ОСОБА_2 : заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань менше 300 м до ОСОБА_1 ; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2026 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено частково.
Видано обмежувальний припис ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому АДРЕСА_2 , якому визначено тимчасові обмеження, а саме:
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_1 , строком на 3 (три) місяці; 
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань менше 300 м до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_1 , строком на 3 (три) місяці; 
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо вона за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 3 (три) місяці; 
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 3 (три) місяці. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2026 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не здійснив передбаченої законом оцінки ризиків, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Посилається на те,що суд суд, фактично, ототожнив одноразовий конфлікт із необхідністю видачі обмежувального припису.
Звертає увагу суду, що всі докази, стосуються лише події 25.04.2026 року. Після цієї дати нових випадків насильства не встановлено, також немає доказів про переслідування заявниці, погроз чи порушення термінового заборонного припису. Сам факт притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП не є безумовною підставою для видачі обмежувального припису. 
Корім того, скаржник посилається на те, що у рішенні відсутні будь-які висновки щодо того, чи проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю, чи вели спільний побут, чи були членами одного домогосподарства на момент виникнення конфлікту. Обмежившись лише зазначенням факту родинних зв`язків між сторонами, суд не навів мотивів, з яких дійшов висновку про наявність усіх необхідних ознак правовідносин, що підпадають під сферу регулювання законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству.
Посилається на те, що протокол про адміністративне правопорушення про вчинення домашнього насильства та терміновий заборонний припис були складені працівниками поліції не в момент події, а через значний проміжок часу після неї та виключно зі слів потерпілої ОСОБА_1 .
Долучена ОСОБА_1 медична довідка від 25.05.2026 року та відео файл підтверджують лише наявність тілесних ушкоджень у останньої, однак, самі по собі не підтверджують особу, яка їх заподіяла, а також, абсолютно не підтверджують обставини, викладені в протоколі.
Зазначає, що суд не врахував принцип пропорційності втручання у права особи, адже обмежувальний припис істотно обмежує його конституційні права, оскільки скаржник проживає у сусідній квартирі. В квартирі заявниці проживає їхня спільна мати, яку він має право та обов`язок, як син відвідувати, оскільки вона часто потребує сторонньої допомоги і завжди криком кличе його зайти до неї та допомогти в її побутових потребах. Заборона наближатися на відстань 300 метрів фактично унеможливлює доступ до власного місця проживанняскаржника та відвідування матері, яка через похилий вік потребує допомоги сина. 

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 липня 2026 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено учасникам справи право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 не з`явилися,про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням провручення поштового відправлення та довідкою про доставку електронного документа. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково заяву про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції на підставі наданих докази, пояснень сторін, прийшов до висновку про можливість видачі обмежувального припису на термін 3 (три) місяці. Суд дійшов висновку, що такі обмеження для заінтересованої особи будуть дієвими та є співмірними.

Переглядаючи справу, апеляційний суд виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрою та братом.
ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно виданого 25.04.2026 року термінового заборонного припису ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство відносно сестри ОСОБА_1 , а саме ображав нецензурною лайкою, наносив удари кулаками в область голови Дармограй О.В..
Відповідно до медичної довідки №1385 КНП «Обласна клінічна лікарня» від 25.04.2026 року, ОСОБА_1 доставлена БШМД у відділення лікарні та після огляду лікарями їй поставлено діагноз - забій м`яких тканин голови, підшкірна гематома в лобній ділянці голови та забій м`яких тканин гомілки.
ОСОБА_1 надано відео та аудіо докази на яких відображено неправомірні дії ОСОБА_2 стосовно заявниці.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до ч. 2 ст.26 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21, від 09 січня 2023 року в справі № 161/5807/22.
У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 (провадження № 61-21337св19) зроблено висновок, проте, що відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальним кодексом України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Відповідно до статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 періодично приходить до її квартири, обзиває, б`є кулаками, ногами, штовхає, постійно знущається, погрожує фізичною розправою.
На підтвердження вказаних нею обставин, до заяви було додано терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_2 від 25.04.2026 року, медичну довідку №1385 КНП «Обласна клінічна лікарня» від 25.04.2026 року, згідно якої ОСОБА_1 поставлено діагноз - забій м`яких тканин голови, підшкірна гематома в лобній ділянці голови та забій м`яких тканин гомілки, диск.
На доданому до заяви диску міститься відео запис та аудіо запис від 18.05.2026 року, з яких вбачається, що ОСОБА_2 ображає заявницю, б`є двері ногами. Також, є фотофіксація синців на лиці та тілі ОСОБА_1 ..
З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи в сукупності надані докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 зазнала психологічного та фізичного насильства зі сторони ОСОБА_5 , а тому з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав ОСОБА_1 , суд першої інстанції  вірно вжив заходи тимчасового обмеження прав кривдника., шляхом заборони ОСОБА_2 , перебувати в місці проживання ОСОБА_1 , особисто і через третіх осіб розшукувати її, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися, вести листування, телефонні переговори, або контактувати з нею через інші засоби зв`язку.
Разом з тим, колегія суддів вважає заборону приближення ОСОБА_6 на відстань менше 300 до ОСОБА_1 є таким, що порушує його право на мирне володіння майном з огляду на таке.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу
у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Колегія суддів зазначає, що сам факт наявності підстав для застосування такого припису не означає, що всі передбачені законом заходи мають застосовуватися одночасно або в максимальному обсязі. Суд має визначити саме ті обмеження, які є необхідними та достатніми для запобігання продовженню чи повторному вчиненню домашнього насильства.
Як встановлено судом, ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Водночас ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають у сусідніх квартирах на одному поверсі багатоквартирного будинку, тому встановлення заборони ОСОБА_2 наближатися до ОСОБА_1 на відстань менше 300 метрів фактично позбавляє його можливості безперешкодно потрапляти до місця свого проживання та користуватися ним, оскільки зазначена відстань охоплює територію, на якій розташоване його житло, та створює надмірне обмеження права ОСОБА_7 на користування житлом.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про застосування обмеження заборони ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 300 м до ОСОБА_1 за адресою:АДРЕСА_1 .
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у спірних правовідносинах суд не встановив всі необхідні ознаки правовідносин, які підпадають під сферу регулювання законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству, а саме не з`ясував, чи проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю, чи вели спільний побут, чи були членами одного домогосподарства на момент виникнення конфлікту.
Відповідно до частини другої та третьої статті 3 Закону № 2229-VIII дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:
1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними братом і сестрою, а тому відповідно до пункту 11 частини першої статті 3 Закону № 2229-VIII вони належать до осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , слід задовольнити частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2026 року в частині заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань менше 300 м до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_1 скасувати і в цій частині відмовити у задоволенні заяви заявниці. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384, ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2026 року скасувати в частині заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань менше 300 м до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_1 , строком на 3 (три) місяці, і в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису в частині заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань менше 300 м до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_1 . 

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2026 року

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Девляшевський 

Л.В. Василишин