ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року
м. Київ
справа № 127/7231/26 
провадження № 61-7200св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Юрченко Тарас Петрович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2026 року у складі судді Борисюк І. Е. та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Матківської М. В., Міхасішина І. В., і виходив з такого.
Зміст заяви та її обґрунтування 
1. У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив видати обмежувальний припис терміном на шість місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покласти на нього обов`язки.
2. На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що він є власником частини житлового будинку, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , а інша частина будинку належить його онуці. Разом з дружиною він фактично проживає у тій частині житлового будинку, яка належить його онучці. У належній йому на праві приватної власності частині будинку проживає його син ОСОБА_2 з дружиною.
3. Посилався на те, що поведінка ОСОБА_2 , який зловживає спиртним, по відношенню до нього є нестерпною та неприпустимою: він систематично вчиняє психологічне насильство, що виражається у сварках, криках, образах, принижуванні, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою, а також у вигнанні з будинку, чим порушує спокій та порядок проживання.
4. Зазначав, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 
від 26 вересня 2024 року у справі № 127/31590/24 було видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , якому заборонялося перебувати у місці його проживання, а саме: у АДРЕСА_2 .
5. Разом з тим, ОСОБА_2 не припинив вчиняти свою протиправну поведінку щодо нього, що свідчить про систематичний характер вчиненого ним домашнього насильства. Більш того, він побоюється, що його син врешті може реалізувати свої погрози щодо фізичного насильства та розправи.
6. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 
2026 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт, а також визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт.
7. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд видати обмежувальний припис терміном на шість місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покласти на нього наступні обов`язки: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 .
Стислий виклад позиції відповідача
8.  ОСОБА_2 заперечував проти заявлених вимог, посилаючись на їх безпідставність. Зазначав, що з 09 грудня 2025 року перебуває на військовій службі. Про винесення постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП йому невідомо, має намір її оскаржити.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
9. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 
2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.
10. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявник не надав та судом не встановлено беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства відносно 
ОСОБА_1 у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також, що вжиті судом до ОСОБА_2 заходи впливу були безрезультатними. З огляду на те, що ОСОБА_2 з 09 грудня 2025 року проходить військову службу у лавах Національної гвардії України, суд вважав, що відсутні підстави для висновку про можливість настання ризиків вчинення насильства у майбутньому та настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.
Основний зміст та мотиви судового рішення апеляційного суду
11. Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Юрченко Т. П., залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2026 року залишено без змін.
12. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, з огляду на відсутність систематичності в діях ОСОБА_2 . Зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2 продовжував систематично вчиняти щодо заявника домашнє насильство після закінчення дії обмежувального припису, виданого Вінницьким міським судом 
26 вересня 2024 року. Наявність конфліктних ситуацій, які виникають між сторонами, за відсутності вчинення домашнього насильства, не можуть бути підставою для застосування обмежувального припису.
Узагальнені доводи касаційної скарги
13. 27 травня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Юрченко Т. П., через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2026 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 квітня 2026 року, ухвалити нове судове рішення, яким його заяву про видачу обмежувального припису задовольнити.
14. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 
2019 року у справі № 756/3859/19, від 19 травня 2020 року у справі №404/5203/19, від 12 травня 2022 року у справі № 569/11507/21, від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22, 
від 17 травня 2023 року у справі № 713/1745/22, від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23, від 17 серпня 2023 року у справі № 522/17173/22, від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
15. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 39 КУпАП України, не урахувавши, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та Кримінального кодексу України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб.
16. Посилається на наявність щонайменше трьох окремих фактів притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за те саме правопорушення (домашнє насильство) у судовому порядку: постанова Вінницького міського суду 
від 13 червня 2024 року у справі № 127/19786/24; постанова від 13 вересня 
2024 року у справі № 127/27214/24; постанова від 28 січня 2026 року у справі 
№ 127/39287/25. Протиправна поведінка ОСОБА_2 триває понад п'ять років і була поновлена одразу після закінчення дії обмежувального припису, виданого рішенням Вінницького міського суду від 26 вересня 2024 року у справі № 127/31590/24. Вважає, що сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних (небажання визнавати протиправність своїх дій, безрезультатність м`яких заходів впливу (усне зауваження, штраф), демонстративний характер дій (банери з написами «Цей будинок належить мені», розміщення карикатур поруч з оголошенням про продаж, висунення вимог дарування житла з погрозами)).
17. Зазначає також про помилковість висновку судів, що проходження ОСОБА_2 військової служби зменшує вірогідність настання ризиків вчинення насильства у майбутньому. Тимчасова відсутність кривдника за місцем проживання не виключає такої вірогідності, а лише тимчасово відкладає її реалізацію
18. Акцентує увагу на неврахуванні судами попередніх інстанцій його доводів щодо вчинення ОСОБА_2 психологічного та економічного насильства, а також того, що він є особою похилого віку, єдиним його житлом є будинок на АДРЕСА_1 , у якому також проживає кривдник, який систематично здійснює щодо нього психологічне насильство, вимагання, погрози фізичною розправою.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
19. Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2026року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
20. Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 127/7231/26, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
21. 19 червня 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи № 127/7231/26.
22. Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
23. 30 червня 2026 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Мироненко В. В., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
24. Відзив обґрунтований посиланням на те, що суди попередніх інстанцій правильно встановили, що строк дії попереднього обмежувального припису стосовно нього закінчився у березні 2025 року, у період з березня 2025 року і до січня 2026 року жодних відомостей про вчинення будь-яких дій, що містять ознаки домашнього насильства щодо нього, матеріали справи не містять. Поодинокий побутовий конфлікт, який став підставою для складання протоколу у січні 2026 року, отримав належну оцінку в порядку КУпАП, ризиків загрози життю на момент розгляду справи судом не встановлено, а тому підстав для застосування такого суворого цивільно-правового обмеження прав, як обмежувальний припис, заявником не доведено. 
25. Більш того, постанова у справі № 127/39287/25 про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП винесена без його участі, оскільки він на той час перебував на військовій службі і не міг належним чином захистити себе в суді.
26. Акцентує увагу на тому, що він є чинним військовослужбовцем Національної гвардії України, наразі перебуває у відрядженні на Сході України протягом невизначеного періоду, що підтверджує відсутність будь-яких ризиків побутового чи іншого контакту між сторонами. Військова служба в умовах воєнного стану передбачає особливий правовий статус та перебування за місцем дислокації підрозділу.
27. Додатково посилається на встановлені судами обставини щодо мотивів заявника при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису, а саме використання його в якості доказу при зверненні до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 з будинку, який ОСОБА_1 має намір продати.
28. 06 липня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє Юрченко Т. П. , через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відповідь на відзив ОСОБА_2 на його касаційну скаргу. Зазначає про неспростування ОСОБА_2 доводів касаційної скарги, зазначення неприпустимих висловлювань у тексті відзиву щодо звинувачень на адресу заявника, а також надання нових доказів - посвідчення про відрядження № 1639 від 20 червня 2026 року.
29. У частині доводів заявника про необхідність відмовити у долученні наданого до відзиву на касаційну скаргу нового доказу, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення питання про прийняття нових доказів на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30.  ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 .
31.  ОСОБА_1 є співвласником 11/20 частки будинку АДРЕСА_1 .
32.  ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі № 1 вказаного будинку, де проживає разом із дружиною.
33. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 
2024 року у справі № 127/31590/24, яке набрало законної сили 29 жовтня 
2024 року, видано обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2 і встановлено такі заходи тимчасового обмеження прав та покладено на нього такі обов`язки: заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 в кімнаті 1-5, площею 19,7 кв. м в будинку АДРЕСА_1 .
34. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 
2026 року у справі № 127/39287/25, яка набрала законної сили 10 лютого 
2026 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді громадських робіт в розмірі 40 годин.
Позиція Верховного Суду
35. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
36. Відповідно до пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
37. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
38. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
39. Основним правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», згідно із пунктом 3 частини першої статті 1 якого домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
40. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (пункт 4 частини першої статті 1 зазначеного вище Закону).
41. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 частини першої статті 1 зазначеного вище Закону).
42. До спеціальних заходів протидії домашньому насильству належать такі: терміновий заборонний припис стосовно кривдника, обмежувальний припис стосовно кривдника (пункти 1, 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
43. Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
44. Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
45. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
46. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
47. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання негативних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
48. При вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані з протиправною поведінкою такої особи.
49. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
50. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
51. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду 
від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, 
від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21.
52. Відповідно до статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк від одного до шести місяців.
53. Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію, направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом (постанова Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22).
54. Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. Суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про безрезультатність застосованих заходів впливу (постанови Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20, від 15 вересня 2025 року у справі № 607/21964/24).
55. У постанові від 28 травня 2025 року в справі № 761/44907/24 Верховний Суд зазначав, що докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків щодо безпеки постраждалої особи, вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатна вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді: психологічному, фізичному, економічному тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість і системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що кривдник не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії, що до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже, і застосування обмежувального припису є обґрунтованою.
56. Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; документи, які засвідчують факт насильства та його наслідки; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; пояснення свідків.
57. Домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи певну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні негативних для потерпілого наслідків, порушенні чи обмеженні його прав і свобод. Тоді як виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23).
58. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
59. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
60. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
61. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
62. Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно свого сина, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 систематично вчиняє щодо нього психологічне насильство, влаштовує сварки, кричить, ображає, принижує, погрожує застосуванням фізичного насильства, виганяє з будинку, висловлюється в його сторону нецензурною лайкою, порушує спокій та порядок проживання у будинку, не допускає його до приміщень, у яких знаходиться котел та електричний щит, що унеможливлює повноцінне використання житлового будинку. 
63. Як на підставу систематичності вчинюваних ОСОБА_2 дій заявник посилався на видання судом обмежувального припису відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2024 року у справі 
№ 127/31590/24, а також притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 173-2 (постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2026 року у справі № 127/39287/25) та статтею 185 КУпАП (постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2026 року у справі № 127/39284/25).
64. Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує конфлікт, який виник з приводу користування домоволодінням. З урахуванням фактів вчинення ОСОБА_2 психологічного та фізичного домашнього насильства щодо ОСОБА_1 у 2024 році (конфліктні ситуації з викликами працівників органів поліції мали місце 17 березня 2024 року, 06 червня 2024 року та 13 серпня 
2024 року) судом було видано 26 вересня 2024 року обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 з встановленням заборонити перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 : в кімнаті 1-5, площею 19,7 кв. м в будинку АДРЕСА_1 . Встановлено строк дії обмежувального припису 6 місяців.
65. Після закінчення строку дії зазначеного обмежувального припису між учасниками справи сталася одна конфліктна ситуація з викликом працівників органів поліції, а саме 08 грудня 2025 року. За фактом зазначеного працівниками поліції відносно ОСОБА_2 було складено два протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 173-2 та статтею 185 КУпАП, а також винесено терміновий заборонний припис. З форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства вбачається, що визначено рівень небезпечності ОСОБА_2 як низький.
66. Згідно з постановою Вінницького міського суду Вінницької області 
від 28 січня 2026 року ОСОБА_2  винно винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, а саме вчинення 08 грудня 2025 року дій психологічного та економічного характеру щодо свого батька, внаслідок чого була завдана шкоди здоров`ю, що виразилась у головних болях. 
67. Застосування до ОСОБА_2 адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП, у вигляді громадських робіт було замінено на адміністративне стягнення у вигляді штрафу у зв'язку з перебуванням ОСОБА_2 на військовій службі з 09 грудня 
2025 року (постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2026 року у справі №127/39284/25).
68. Встановивши, що після закінчення строку дії обмежувального припису, виданого судом у вересні 2024 року, ОСОБА_1 не звертався з клопотанням про продовження строку його дії в порядку статті 350-7 ЦПК України, між учасниками справи сталася лише одна конфліктна ситуація (08 грудня 2025 року), з визначенням низького рівня небезпечності кривдника, після неї ОСОБА_2 був призваний на військову службу та перебуває з того часу за місцем її несення, а метою звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про видачу обмежувального припису ймовірно стала необхідність здобуття доказу у справі про виселення ОСОБА_2 з будинку, оцінивши фактори небезпеки (ризики) щодо вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 , суди дійшли мотивованого висновку про відсутність підстав вважати, що станом на час розгляду заяви існувала реальна загроза життю та здоров`ю ОСОБА_1 внаслідок дій його сина ОСОБА_2 . 
69. Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, додатково звертаючи увагу на те, що наявність тривалого конфлікту між сторонами не є достатньою підставою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що докази, надані заявником на підтвердження заявлених вимог, не свідчать про необхідність вжиття у цій ситуації спеціальних заходів протидії домашньому насильству.
70. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.
71. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів.
72. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
73. Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій об`єктивних даних, які свідчать про вчинення ОСОБА_2 психологічного і економічного насильства, є необґрунтованими. Більш того, у заяві про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 взагалі не посилався на вчинення щодо нього економічного насильства.
74. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦРК України).
75. Дії ОСОБА_2 , які були предметом оцінки межах справ про адміністративні правопорушення, та на підтвердження яких заявником було надано відповідні судові рішення, були взяті судами попередніх інстанцій до уваги при оцінці факторівнебезпеки (ризиків) щодо продовження чи повторного вчинення домашнього насильства. Висновок судів щодо відсутності істотних ризиків продовження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно батька у зв'язку з проходженням військової служби у період воєнного стану, що пов'язано з перебуванням віськовослужбовця за місцем несення військової служби та виконання відповідних завдань, є цілком виправданим, зокрема з огляду на строковий характер дії обмежувального припису (не більше 6 місяців).
76. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
77. Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
78. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі 
№ 910/8115/19(910/13492/21)).
79. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
80. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
81. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Юрченко Т. П., які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Юрченко Тарас Петрович, залишити без задоволення.
2. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 
2026 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович