ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

07 вересня 2026 року | м. Дніпро | справа № 280/8663/25

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Семененка Я.В., Головко О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року 
у справі №280/8663/25 
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 23 липня 2025 року № 083950026259 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу період його роботи з 01 червня 2000 року по 31 грудня 2003 року і призначити йому пенсію за віком з 11 серпня 2025 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу безпідставно відмовлено в призначені пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, встановленого ст. 26 Закону № 1058-ІV, внаслідок не зарахування до страхового стажу періодів його роботи з 01 червня 2000 року по 31 грудня 2003 року, оскільки відсутня сплата страхових внесків за вказаний період відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Позивач вважає, що мотиви прийняття відповідачем рішення суперечать чинному законодавству та не узгоджуються із релевантними правовими висновками Верховного Суду, тому рішення відповідача про відмову в призначені пенсії за віком порушує право позивача на належне пенсійне забезпечення.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправним та скасовано рішення від 23.07.2025 №083950026259, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.06.2000 по 31.12.2003, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 20.07.1983;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 11.08.2025 призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Суд першої інстанції зазначив, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, відсутність у органу Пенсійного фонду відомостей про сплату страхових внесків роботодавцем не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
За встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що враховуючи, що на дату звернення із заявою про призначення пенсії за віком позивач досяг 59 років 11 місяців 6 днів, з урахуванням незарахованого відповідачем періоду роботи з 01.06.2000 по 31.12.2003, мав необхідний страховий стаж не менше 32 років, передбачений ст. 26 Закону № 1058-ІV, в даному випадку вирішення питання про призначення пенсії за віком не потребує встановлення додаткових обставин чи дослідження будь-яких документів, що відноситься до повноважень пенсійного органу, тому належним та ефективним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача спірний період роботи та призначити йому пенсію за віком з 11 серпня 2025 року. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Скаржник зазначає, що законодавцем встановлено два критерії щодо визначення права на призначення пенсії за віком, а саме: досягнення відповідного віку та наявність страхового стажу. Відповідно до наданих позивачем до заяви документів вік заявника на момент звернення складає 59 років 11 місяців 6 днів, страховий стаж складає: 29 років 4 місяці 24 дні. За результати розгляду документів, доданих до заяви, не може бути зараховано період роботи позивача з 01.06.2000 по 12.01.2004 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки відсутня сплата страхових внесків відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. За таких обставин відповідач наполягає на тому, що відмова позивачу в призначенні пенсії за віком є правомірною.
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 16 липня 2025 року позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Заява позивача та додані до неї документи розглянуті в порядку екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 23 липня 2025 року № 083950026259 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
В обґрунтування такого рішення зазначено, що право на призначення пенсії за віком після 60 років мають особи за наявності страхового стажу 32 роки. Страховий стаж заявника становить: 29 років 4 місяці 24 дні. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.06.2000 по 12.01.2004 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки відсутня сплата страхових внесків відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Не погодившись з рішенням пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003.
Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, до 01 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж), а страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 01 січня 2004 року.
Отже, до 01 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджені записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.
Відповідно до ст.62 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Пунктом 1 Порядку №637 в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей про періоди роботи, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.
Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком документи, зокрема: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).
Система персоніфікованого обліку впроваджена з 01 липня 2000 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 794 від 04.06.1998 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування». 
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України № 794 установлено, що починаючи з 1 липня 2002 р. обчислення пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» 
здійснюється із заробітку особи за період роботи після 1 липня 2000 р. за даними системи персоніфікованого обліку.
Відповідно до п.1 Положення № 794 персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням (далі - відомості про фізичних осіб).
Персоніфікований облік здійснюється відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавства про обов`язкове державне пенсійне страхування, цього Положення (п.4 Положення № 794). 
Персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях (далі - уповноважений орган) – п.5 Положення № 794. 
Суд першої інстанції правильно вказав, що у цій справі спірним є питання наявності підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.06.2000 по 31.12.2003, щодо якого відсутнє підтвердження сплати страхових внесків відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Згідно записів трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 20.07.1983 (№№23-24), 01.06.2000 позивач прийнятий на роботу у ПП «Тищенко» на посаду продавця побутової техніки та радіоапаратури (наказ №46 від 01.06.2000); 12.01.2004 звільнений за власним бажанням (наказ №128 від 12.01.2004). Означені записи в трудовій книжці виконані чітко, зрозуміло та послідовно. Будь-які зауваження пенсійного органу щодо повноти, правильності та достовірності відомостей в трудовій книжці позивача за вказаний період відсутні. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про помилковість позиції пенсійного органу, вважає, що вказані відповідачем обставини, а саме: відсутність підтвердження сплати страхових внесків відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, не можуть бути підставою для не зарахування періодів роботи позивача з 01.06.2000 по 31.12.2003, трудова діяльність якого підтверджена належним чином змістом трудової книжки. 
Відповідно до п. «а» ч.3 ст.56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Основами законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначено, що загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом. 
Одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування (ст.4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування). 
Відповідно до ст.6 Основ застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється 
загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Коло осіб, які можуть бути застрахованими за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, визначається цими Основами та іншими законами, прийнятими відповідно до них. 
Страхувальниками за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням є роботодавці та застраховані особи, якщо інше не передбачено законами України. 
Відповідно до ч.1 ст.7 Основ загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню підлягають, зокрема, особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту): а) на підприємствах, в організаціях, установах незалежно від їх форм власності та господарювання; б) у фізичних осіб.
В спірному випадку, як вбачається з матеріалів справи, не спростовано пенсійним органом, позивач у спірний період працював на умовах трудового договору в ПП «Тищенко», отже підлягав загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. 
Виходячи з наведеного вище правового регулювання в контексті спірних відносин, а також приймаючи до уваги, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника (роботодавця), суд апеляційної інстанції вважає, що відсутність інформації в Індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 01.06.2000 по 31.12.2003 на умовах трудового договору, про що внесені відповідні записи до його трудової книжки, як то правильно встановлено судом першої інстанції. 
Суд апеляційної інстанції вважає прийнятним врахування судом першої інстанції правової позиції, висловленої Верховним Судом у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 30.12.2021 у справі №348/1249/17, від 11.10.2023 у справі №340/1454/21, згідно якої особа не повинна відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу у зв`язку з невиконанням підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України, є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем трудових обов`язків.
Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків.
Отже, є правильним висновок суду першої інстанції про протиправність рішення відповідача від 23.07.2025 № 083950026259, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.
Стосовно обраного способу відновлення порушеного права у спірних правовідносинах, а саме: зобов`язання пенсійного органу призначити позивачу з 11.08.2025 пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд апеляційної інстанції вважає, що задоволення таких позовних вимог без перевірки пенсійним органом дотримання усіх визначених законом умов є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Відповідно до ст. 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.
За правилами ст. 82 цього Закону документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії (стаття 81), не пізніше 10 днів з дня їх надходження.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1058-IV, як зазначено в його преамбулі, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Частиною п`ятою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Відповідно до п.4.7 наведеного вище Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що прийняття певного рішення про призначення позивачу пенсії за віком залежить від результатів розгляду поданих позивачем і наявних у пенсійному органі документів, що віднесено до виключної компетенції органу Пенсійного фонду України і виключає зобов`язання відповідача в примусовому (судовому) порядку прийняти відповідне, конкретне рішення.
Статтею 5 КАС України визначені способи захисту порушених прав, свобод та інтересів, та зазначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.4 та п.10 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Згідно з ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до Рекомендацій № К(80)2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980, термін «дискреційне повноваження» означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.
Отже, дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення на підставі звернення зацікавленої особи та за результатами аналізу поданих нею документів.
Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення, перерахунку пенсій громадянам. Оскільки рішення про призначення (перерахунок) пенсії приймається органом Пенсійного фонду в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів, прийняття такого рішення є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, втручання до яких з боку суду не відповідатиме завданням адміністративного судочинства і є неприпустимим.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що належним способом захисту є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 16 липня 2025 року з урахуванням висновків суду, оскільки пенсійний орган, приймаючи спірне рішення, не здійснив належним чином обрахунок страхового стажу позивача, тобто не реалізував свої дискреційні повноваження з цього питання. 
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 11.08.2025 призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з ухваленням нового рішення в цій частині. 
Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року у справі №280/8663/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 11.08.2025 призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ухвалити нове рішення в цій частині.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 липня 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року у справі №280/8663/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя О.В. Головко 

суддя Я.В. Семененко