ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року | Справа №160/13736/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді | Прудника С.В. |
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

21.05.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 21.05.2026 року через систему “Електронний суд” позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №046350016303 від 30.12.2025 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 ОСОБА_1 , згідно рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 року № 1/-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15);
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до пільгового стажу роботи по Списку №2 ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2013 року по 18.01.2018 року, з 01.09.2022 року по 02.10.2022 року, з 21.12.2022 року по 08.12.2025 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до заяви про призначення пенсії від 23.12.2025 року згідно з пунктом “б” статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-ХII, в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” під 02.03.2015 №213-VIII, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 року рішенні №1-р/2020.
В мотивування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що на момент звернення з заявою про призначення пенсії позивач мала необхідний стаж роботи на посаді за Списком № 2 та досягла необхідного пенсійного віку, відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення”, а отже відповідає всім вимогам законодавства щодо виходу на пенсію на пільгових умовах. Натомість відповідач, при наявності двох одночасно діючих законів, які регулюють однакові правовідносини, але містять для позивача різні правила призначення пенсії за Списком № 2 стосовно параметру вікового цензу, під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії замість застосування підходу, який найбільш сприятливий для заявника (позивача), застосував менш сприятливе право та порушив легітимні очікування позивача чим також порушив принципи верховенства права та норми Конституції України. На думку позивача, вона має право на пенсію за віком за Списком №2 відповідно до п. “б” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року. Крім того, ПФУ безпідставно та протиправно не зараховано до пільгового стажу роботи по Списку №2 ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2013 року по 18.01.2018 року, з 01.09.2022 року по 02.10.2022 року, з 21.12.2022 року по 08.12.2025 року.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2026 року, зазначена вище справа була розподілена та 22.05.2026 року передана судді Пруднику С.В.
27.05.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи. 
10.06.2026 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що позивач 23.12.2025 року звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказано, що за результатами розгляду поданої заяви рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №046350016303 від 30.12.2025 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з недосягненням пенсійного віку, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також відсутністю необхідного пільгового стажу роботи, підтвердженого у встановленому законом порядку. Відповідач зазначив, що відповідно до положень статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Обчислення страхового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду України відповідно до вимог законодавства за даними персоніфікованого обліку, а за періоди до його запровадження - на підставі документів та у порядку, визначеному законодавством. Також відповідач послався на положення статті 5 Закону №1058-IV, відповідно до якої саме цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права на пенсійні виплати, порядок їх призначення та пенсійний вік, при досягненні якого особа набуває право на пенсію за віком. Зазначено, що згідно з пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах мають працівники, які працювали на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області вказало, що надані позивачем документи були розглянуті, при цьому до страхового стажу зараховано всі періоди роботи, однак до пільгового стажу не зараховано періоди роботи згідно з довідкою від 11.12.2025 року №136. Зокрема, відповідач зазначив, що посада «машиніст насосних установок», зазначена у довідці, не відповідає переліку професій та посад, передбачених Списком №2, оскільки до такого Списку включено лише машиністів насосних установок, зайнятих перекачуванням шламу, пульпи, промпродуктів та реагентів. Крім того, у довідці, на думку відповідача, не зазначено номери робочих місць, номери та назви структурних підрозділів відповідно до результатів атестації робочих місць, а посада «машиніст насосних установок» відповідно до атестації робочих місць за наказом від 23.01.2019 №99 не відповідає переліку професій, визначених Списком №2. Також відповідач зазначив, що період роботи позивача на посаді «машиніст конвеєра» не може бути зарахований до пільгового стажу, оскільки у довідці №136 від 11.12.2025 року відсутні відомості щодо номерів робочих місць, структурних підрозділів та інших даних, передбачених результатами атестації робочих місць. Крім того, відповідач послався на положення Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637, відповідно до якого для підтвердження спеціального трудового стажу у випадках відсутності необхідних відомостей у трудовій книжці подаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Відповідач також заперечив проти посилань позивача на рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, зазначивши, що вказане рішення стосувалося положень статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII, які були визнані неконституційними, однак не стосується положень пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV, який на час розгляду заяви позивача є чинним. Щодо вимоги про зобов`язання призначити пенсію відповідач зазначив, що органи Пенсійного фонду України відповідно до статті 58 Закону №1058-IV наділені виключними повноваженнями щодо призначення, перерахунку та виплати пенсій, а тому суд не може перебирати на себе повноваження суб`єкта владних повноважень та втручатися у його дискреційні повноваження. Посилаючись на положення статей 19 Конституції України, 44, 47, 162, 175, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а також норми Закону №1058-IV, відповідач просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.12.2025 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2, надавши при цьому всі необхідні документи.
Документи про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 були розглянуті за принципом екстериторіальністю Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області. Розглянувши документи ОСОБА_1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в харківській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №2 від 30.12.2025 року №046350016303.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 23.12.2025 року.
За результатами розгляду поданих документів відповідачем встановлено, що страховий стаж позивача становить 25 років 00 місяців 11 днів, однак пільговий стаж роботи за Списком №2 визначено лише у розмірі 1 рік 11 місяців 29 днів.
Підставою для відмови у призначенні пенсії відповідач визначив те, що позивач на момент звернення із заявою не досягла необхідного пенсійного віку, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також не має необхідного пільгового стажу роботи.
Зокрема, у спірному рішенні зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими та важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Також відповідачем зазначено, що працівникам, які не мають повного пільгового стажу, але мають не менше половини стажу на таких роботах, пенсія на пільгових умовах може призначатися із зменшенням пенсійного віку за правилами, визначеними пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV.
При цьому, розглядаючи подані позивачем документи, відповідач зарахував до страхового стажу всі заявлені періоди роботи, однак відмовив у зарахуванні до пільгового стажу окремих періодів роботи, підтверджених довідкою підприємства від 11.12.2025 №136.
Так, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зазначило, що періоди роботи позивача на посаді «машиніст насосних установок» не можуть бути зараховані до пільгового стажу, оскільки, на думку відповідача, зазначена у довідці посада не відповідає переліку професій та посад, передбачених Списком №2, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36 та постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461.
Крім того, відповідач послався на те, що у довідці №136 від 11.12.2025 не зазначено номери та назви структурних підрозділів відповідно до атестації робочих місць за умовами праці, проведеної згідно з наказом від 27.02.2015 №207, а також не зазначено номери робочих місць, структурні підрозділи та інші відомості відповідно до атестації робочих місць за наказом від 23.01.2019 №99.
Також відповідачем не зараховано до пільгового стажу період роботи позивача на посаді «машиніст конвеєра», оскільки, за висновком органу Пенсійного фонду України, у довідці №136 від 11.12.2025 відсутні відомості щодо номерів робочих місць, номерів та назв структурних підрозділів відповідно до результатів атестації робочих місць.
У зв`язку із зазначеним відповідач дійшов висновку про відсутність у позивача необхідного пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та прийняв рішення про відмову у призначенні такої пенсії.
Водночас у рішенні зазначено, що позивач матиме право на пенсійну виплату після досягнення загального пенсійного віку 63 роки - з 18.12.2036 року, або у разі набуття необхідного пільгового стажу та досягнення відповідного пенсійного віку.
Крім того, відповідачем роз`яснено позивачу порядок оскарження прийнятого рішення, передбачений Законом України «Про адміністративну процедуру», а також право звернення до адміністративного суду з метою захисту порушених прав.
Позивач посилається на відомості трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.10.1991 року, а також на довідки про підтвердження пільгового трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 11.12.2025 року №136 та від 10.10.2025 року №116, відповідно до яких вона працювала на роботах із шкідливими та важкими умовами праці за Списком №2.
Зокрема, позивач зазначає, що у періоди:
з 25.12.2010 року по 24.09.2012 року - працювала на посаді машиніста конвеєра у ТОВ «ЦЗФ Павлоградська»; 
з 25.09.2012 року по 31.12.2012 року - працювала на посаді машиніста насосних установок у ТОВ «ЦЗФ Павлоградська»; 
з 01.01.2013 року по 18.01.2018 року - працювала на посаді машиніста насосних установок у Філії «ЦЗФ Павлоградська» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»; 
з 01.09.2022 року по 02.10.2022 року - працювала на посаді машиніста конвеєра у Філії «ЦЗФ Павлоградська» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»; 
з 21.12.2022 року по 08.12.2025 року - працювала на посаді машиніста насосних установок у Філії «ЦЗФ Павлоградська» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 
Позивач вказує, що зазначені періоди роботи підтверджують наявність у неї необхідного пільгового стажу роботи за Списком №2, який відповідно до її розрахунку становить 11 років 1 місяць 17 днів, тобто перевищує мінімальний стаж, необхідний для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII.
Позивач зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 у справі №1-5/2018 (746/15) положення статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Закону №213-VIII були визнані неконституційними, у зв`язку з чим застосуванню підлягає положення статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
На думку позивача, станом на момент звернення із заявою про призначення пенсії вона відповідала всім умовам, передбаченим пунктом «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ у попередній редакції, а саме:
досягла необхідного пенсійного віку, оскільки на момент звернення 17.12.2025 року їй виповнилося 52 роки, що перевищує передбачений цією нормою вік для жінок; 
мала страховий стаж понад необхідний, а саме 25 років 0 місяців 11 днів, при необхідному стажі 20 років; 
мала пільговий стаж роботи за Списком №2 у розмірі 11 років 1 місяць 17 днів, при необхідних 10 роках. 
У зв`язку з наведеним позивач вважає, що відповідач неправомірно не застосував положення пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, чинній до 02.03.2015 року, безпідставно не врахував періоди роботи за Списком №2 та протиправно відмовив їй у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Не погоджуючись з прийняттям відповідачем спірного рішення позивач, з метою захисту своїх порушених прав, звернулася із даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
03 жовтня 2017 року Верховною Радою України ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII (далі - Закон № 2148-VIII), що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) розділом XIV-І, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, народжених до 31 березня 1969 року - після досягнення 54 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».
За приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ (далі - Закон № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному.
Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2021 року за результатами апеляційного розгляду зразкової справи № 360/3611/20, правові висновки якого суд має враховувати при прийнятті рішення (частина 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України).
Як встановлено судом, на час звернення до ПФУ із заявою про призначення пенсії, позивач досягла необхідного визначеного пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» віку, мала необхідний страховий та пільговий стаж для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, що не заперечується ПФУ у відзиві.
Таким чином, вирішуючи питання про призначення пенсії позивачу ПФУ не застосувало підхід, який був би найбільш сприятливим для останньої, а саме: не врахувало висновки, викладені Конституційним Судом України в рішенні від 23 січня 2020 року № 1-р/2020.
Щодо відмови в зарахуванні до пільгового стажу роботи по Списку №2 ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2013 року по 18.01.2018 року, з 01.09.2022 року по 02.10.2022 року, з 21.12.2022 року по 08.12.2025 року, суд зазначає наступне.
Як убачається з матеріалів адміністративної справи, 23.12.2025 року ОСОБА_1 звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.
За результатами розгляду поданої заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення від 30.12.2025 №046350016303, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Підставою для відмови визначено недосягнення позивачем необхідного пенсійного віку (55 років) та відсутність необхідного пільгового стажу роботи за Списком № 2.
При цьому відповідачем не зараховано до пільгового стажу періоди роботи позивача:
з 01.01.2013 року по 18.01.2018 року на посаді машиніста насосних установок; 
з 01.09.2022 року по 02.10.2022 року на посаді машиніста конвеєра; 
з 21.12.2022 року по 08.12.2025 року на посаді машиніста насосних установок. 
Відмовляючи у зарахуванні зазначених періодів, відповідач послався на те, що довідка про підтвердження пільгового стажу від 11.12.2025 №136 нібито не відповідає вимогам додатку №5 до Порядку №637, оскільки:
зазначена у довідці посада «машиніст насосних установок» не відповідає переліку професій, передбачених Списком №2, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36 та постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461; 
у довідці не зазначено номери робочих місць, номери та назви структурних підрозділів відповідно до наказів про атестацію робочих місць №207 від 27.02.2015 та №99 від 23.01.2019; 
посада «машиніст насосних установок» за результатами атестації робочих місць не відповідає переліку професій Списку №2; 
щодо періоду роботи машиністом конвеєра також відсутні посилання на номери робочих місць та структурні підрозділи відповідно до атестації. 
Разом з тим суд не погоджується із такими висновками відповідача з огляду на наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у разі досягнення пенсійного віку, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
З матеріалів справи встановлено, що трудова книжка серії НОМЕР_1 містить записи про роботу позивача на підприємствах вугільної промисловості, зокрема:
у ТОВ «ЦЗФ Павлоградська»: 
з 25.12.2010 року по 24.09.2012 року - машиніст конвеєра; 
з 25.09.2012 року по 31.12.2012 року - машиніст насосних установок; 
у Філії «ЦЗФ Павлоградська» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»: 
з 01.01.2013 року по 18.01.2018 року - машиніст насосних установок; 
з 01.09.2022 року по 02.10.2022 року - машиніст конвеєра; 
з 21.12.2022 року по 08.12.2025 року - машиніст насосних установок. 
Крім того, позивачем до заяви про призначення пенсії було подано довідку про підтвердження пільгового трудового стажу від 11.12.2025 №136, видану роботодавцем, яка містить відомості про характер виконуваної роботи, періоди роботи, професію, посилання на відповідні нормативні акти та результати атестації робочих місць.
Також відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 за період з 2010 по 2025 роки позивачу обліковувався спеціальний стаж із кодом підстави ЗП3013Б1, що відповідно до нормативних актів Пенсійного фонду України свідчить про зайнятість працівника на роботах за Списком №2.
Отже, наявними у справі доказами підтверджується, що у спірні періоди позивач фактично працювала на посадах, які відповідно до законодавства належать до робіт із шкідливими та важкими умовами праці.
Відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ у редакції, чинній до внесення змін Законом України №213-VIII від 02.03.2015, право на пенсію за віком на пільгових умовах мали працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, після досягнення 50 років і за наявності стажу роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15) положення статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції після внесення змін Законом №213-VIII були визнані неконституційними.
Конституційний Суд України зазначив, що застосуванню підлягають положення статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції, яка діяла до внесення змін Законом №213-VIII, для осіб, які працювали на відповідних посадах до 01.04.2015 року.
У даній справі суд встановив, що позивач до 01.04.2015 року вже працювала на роботах, які відносяться до Списку №2, а тому має право на застосування положень пункту «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ у попередній редакції.
При цьому суд враховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 12.07.2019 у справі №348/2182/16-а та від 18.09.2018 у справі №345/3301/17, працівник не може нести негативні наслідки неналежного оформлення роботодавцем документів щодо підтвердження пільгового характеру роботи. Обов`язок щодо правильного ведення документації, проведення атестації робочих місць та оформлення відповідних довідок покладається саме на роботодавця, а не на працівника. 
Верховний Суд також неодноразово наголошував, що неналежне оформлення роботодавцем документів або порушення порядку проведення атестації робочих місць не може бути підставою для позбавлення працівника права на пенсійне забезпечення, якщо фактичний характер роботи підтверджується іншими доказами. 
Суд зазначає, що вимога відповідача щодо обов`язкового зазначення у довідці всіх номерів робочих місць, структурних підрозділів та інших технічних реквізитів атестації робочих місць не може сама по собі бути безумовною підставою для неврахування фактично відпрацьованого пільгового стажу.
У даному випадку позивачем подано:
трудову книжку із відповідними записами про роботу; 
уточнюючу довідку №136 від 11.12.2025; 
довідку №116 від 10.10.2025; 
індивідуальні відомості форми ОК-5 із кодом спеціального стажу ЗП3013Б1; 
документи щодо проведення атестації робочих місць. 
Вказані докази у своїй сукупності підтверджують факт роботи позивача на посадах машиніста насосних установок та машиніста конвеєра у виробничих умовах, що відповідали вимогам Списку №2.
Суд також враховує, що проведення атестації робочих місць є обов`язком роботодавця, а не працівника. Відповідно до пункту 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 №442, відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства.
Таким чином, особа, яка фактично виконувала роботу у шкідливих умовах та щодо якої роботодавцем проводилась атестація робочого місця, не може бути позбавлена права на пільгове пенсійне забезпечення через недоліки оформлення документів підприємством.
З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області безпідставно не зарахувало до пільгового стажу позивача періоди роботи:
з 01.01.2013 року по 18.01.2018 року; 
з 01.09.2022 року по 02.10.2022 року; 
з 21.12.2022 року по 08.12.2025 року. 
Отже, рішення відповідача від 30.12.2025 року №046350016303 є таким, що прийняте без повного та всебічного дослідження поданих документів, без належної оцінки доказів та з порушенням принципу належного урядування, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Та як наслідок слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до пільгового стажу роботи по Списку №2 ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2013 року по 18.01.2018 року, з 01.09.2022 року по 02.10.2022 року, з 21.12.2022 року по 08.12.2025 року.
Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до заяви про призначення пенсії від 23.12.2025 року згідно з пунктом “б” статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-ХII, в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” під 02.03.2015 №213-VIII, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 року рішенні №1-р/2020, суд зазначає наступне.
Згідно з частинами 3 та 4 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Статтею 58 Закону № 1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії. Суд не може підміняти своїм рішенням компетенцію уповноваженого органу державної влади, через що вимоги про зобов`язання призначити пенсію також задоволенню не підлягають.
З урахуванням зазначеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 23.12.2025 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням правової позиції, викладеної у цьому рішенні.
Відповідно до пункту 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1065 грн.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 1065 грн. підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №046350016303 від 30.12.2025 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 ОСОБА_1 , згідно рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 року № 1/-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15).
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до пільгового стажу роботи по Списку №2 ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2013 року по 18.01.2018 року, з 01.09.2022 року по 02.10.2022 року, з 21.12.2022 року по 08.12.2025 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 23.12.2025 року за Списком №2 на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (код ЄДРПОУ 14099344) документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1065 грн. (одна тисяча шістдесят п`ять гривень).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя С. В. Прудник