ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | Луцьк | Справа № 140/6227/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Андрусенко О. О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення від 09.04.2026 про відхилення (відмову у задоволенні) рапорту старшого солдата ОСОБА_1 №9715/р від 09.04.2026 (ID НОМЕР_2 ) про звільнення з військової служби за сімейними обставинами; зобов`язання відповідача підготувати необхідні документи, прийняти рішення та видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та відповідного абзацу пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-ХІІ) - у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
08.03.2024 він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 08.03.2024, виданим Камінь-Каширським відділом ДРАЦС. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 27.02.2026, виданим Камінь-Каширським відділом ДРАЦС. Згідно з випискою з медичної карти новонародженого №594 КП «ВОТМО Захисту материнства та дитинства» ВОР та лікарсько-консультативним заключенням щелепно-лицевого хірурга КП «Волинська обласна клінічна лікарня» ВОР від 03.03.2026 дитині встановлено вроджене незарощення твердого і м`якого піднебіння (Q35.5). Відповідно до виписки із постанови №25 ЛКК КНП «Камінь-Каширська ЦРЛ» від 04.03.2026 дитину визнано дитиною з інвалідністю до 04.03.2031, а згідно з довідкою №11 від 04.03.2026 (форма 080-1/о) вона потребує домашнього догляду до 04.03.2027. Довідкою ГУ ПФУ у Волинській області від 01.04.2026 №ЄОС-50000-60021634 підтверджується перебування позивача на обліку як одержувача державної соціальної допомоги на доньку.
У зв`язку із зазначеними обставинами 09.04.2026 позивач подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт № 9715/р (ID НОМЕР_2 ) про звільнення з військової служби у запас, до якого додав свідоцтво про народження дитини, форму №080/о від 04.03.2026 №25 та форму №080-1/о від 04.03.2026 №11. Рішенням командування Військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2026 рапорт відхилено, у зв`язку із тим, що згідно доданих документів до рапорту вбачається, що дитина має статус дитина інвалід, тому посилання на абзац 10 (помилково у рапорті зазначений 7) пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ є помилковим і не може бути погодженим та не підлягає реалізації. Також ще однією обов`язковою умовою, що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати. Таких документів не додано до рапорту.
Позивач вважає відмову у звільненні з військової служби протиправною, адже документально підтвердив наявність передбачених законом підстав для звільнення, а саме наявність у нього дитини з інвалідністю віком до 18 років та здійснення її виховання. Наявність у дитини статусу дитини з інвалідністю підтверджується медичними документами, а факт батьківства та спільного проживання з дитиною свідоцтвом про народження та відповідною довідкою. При цьому відповідач сам визнав, що дитина має статус дитини з інвалідністю. Позивач також зазначає, що помилкове посилання у рапорті на номер абзацу відповідної норми Закону №2232-ХІІ не може бути підставою для відмови, оскільки зі змісту рапорту та доданих документів чітко вбачалися фактичні обставини, на які він посилався. Крім того, позивач вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність доказів щодо інших працездатних осіб, зобов`язаних утримувати дитину, оскільки така вимога стосується іншої підстави для звільнення. Для випадку виховання дитини з інвалідністю законом передбачено інший критерій, а саме: відсутність інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Позивач також зазначає, що навіть за умови застосування вимоги про відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину, така обставина має оцінюватися з урахуванням фактичної можливості відповідної особи виконувати обов`язки щодо догляду та виховання дитини. Його дружина об`єктивно не може самостійно забезпечити належний постійний догляд за дитиною з інвалідністю, з огляду на перенесений нею кесарів розтин, тяжке вроджене захворювання дитини, необхідність постійного домашнього догляду та відсутність інших осіб, які могли б брати участь у вихованні дитини. Позивач посилається на те, що необхідність постійного домашнього догляду за дитиною підтверджена відповідною медичною довідкою, а відсутність інших осіб, які проживають разом із сім`єю та можуть здійснювати догляд і виховання дитини, - довідкою про склад сім`ї.
За таких обставин позивач вважає, що його подальше проходження військової служби фактично унеможливлює належну участь у догляді та вихованні дитини, а тому наявні підстави для його звільнення з військової служби.
З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 25.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У відзиві на позов відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити. Відповідач вказав, що 09.04.2026 старший солдат ОСОБА_1 подав через інформаційно-комунікаційну систему «Армія+» рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 7 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з вихованням дитини з тяжким захворюванням, якій не встановлено інвалідність. На підтвердження зазначених у рапорті обставин позивач подав свідоцтво про народження дитини, медичний висновок за формою № 080/о та довідку за формою № 080-1/о. Водночас, позивач не подав свідоцтво про шлюб та не повідомив про наявність дружини ОСОБА_4 , яка є матір`ю дитини та відповідно до закону зобов`язана її утримувати.
Відповідач зазначає, що наявність дружини, яка є працездатною та зобов`язаною утримувати дитину, виключає право позивача на звільнення як за підставою, зазначеною ним у рапорті, так і за підставою, на яку він посилається у позовній заяві. При цьому доказів непрацездатності дружини або її об`єктивної неспроможності утримувати дитину позивач, на думку відповідача, не надав ані разом із рапортом, ані разом із позовною заявою.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що позиція відповідача є суперечливою, оскільки в оскаржуваному рішенні відповідач сам визнав наявність у дитини статусу дитини з інвалідністю та вказав, що належною правовою підставою є абзац 10 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, однак у відзиві посилається на умови, передбачені абзацом 7 цієї норми. Позивач наголосив, що помилкове зазначення номера абзацу в рапорті не може бути підставою для відмови у звільненні, а посилання відповідача на необхідність відсутності інших працездатних осіб, зобов`язаних утримувати дитину, стосується іншої правової підстави. Також позивач заперечив твердження про приховування факту перебування у шлюбі, зазначивши, що відомості про матір дитини містилися у поданому свідоцтві про її народження. Крім того, позивач вказав, що за правильної кваліфікації спірних правовідносин підлягає оцінці саме обставина відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину. При цьому формальна наявність матері дитини не свідчить про її фактичну можливість самостійно забезпечувати необхідний постійний догляд за дитиною з інвалідністю. Позивач послався на стан здоров`я дружини після кесаревого розтину, тяжке захворювання дитини, потребу в постійному домашньому догляді та відсутність інших осіб, які могли б брати участь у вихованні дитини.
Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи позову, суд встановив такі обставини.
Позивач ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації у період дії воєнного стану, яку проходить у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 09.12.2025 №4689.
09.04.2026 ОСОБА_1 подав рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 7 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII, а саме: виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати, до якого долучив такі документи: свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_5 , форму 080/0 від 04.03.2026 №25, форму 080-1/0 від 04.03.2026 №11.
Однак рішенням командування Військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2026, яке прийнято у задоволенні рапорту було відмовлено, у зв`язку із тим, що згідно доданих документів до рапорту вбачається, що дитина має статус дитина інвалід, тому посилання на абзац 10 (помилково у рапорті зазначений 7) пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII є помилковим і не може бути погодженим та не підлягає реалізації. Також ще однією обов`язковою умовою, що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати. Таких документів не додано до рапорту.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ.
Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.
Частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені частиною четвертою статті 26 Закону №2232-ХІІ. Зокрема, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої названої статті під час дії воєнного стану такі військовослужбовці звільняються через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ, до якої кореспондує підпункт «г» пункту 2 частини четвертої цієї статті, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Таким чином, станом на час звернення позивача з рапортом та прийняття рішення по його суті законодавство чітко вимагало наявності такої умови для звільнення з військової служби, як підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі – Порядок №1153), відповідно до пункту 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454; далі – Інструкція №170).
Відповідно до пункту 12.11 розділу XIІ Інструкції №170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Згідно з підпунктом 19 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовцем, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати подаються:
медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років за формою, затвердженою МОЗ, або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю, видана лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу;
копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи;
один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
З наведеного слідує, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає такі етапи: подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу про звільнення зі служби. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.
За обставин цієї справи ОСОБА_1 звертався до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, тобто за сімейними обставинами – у зв`язку з виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
За результатами розгляду рапорту та долучених до нього документів позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, у зв`язку із тим, що згідно доданих документів до рапорту вбачається, що дитина має статус дитина інвалід, тому посилання на абзац 10 (помилково у рапорті зазначений 7) пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII є помилковим і не може бути погодженим та не підлягає реалізації. Також ще однією обов`язковою умовою, що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати, а таких документів не додано до рапорту.
Водночас суд зазначає, що відповідач помилково вказав у оскаржуваному рішенні на необхідність застосування абзацу 10 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, оскільки відповідна підстава для звільнення передбачена саме абзацом 7 зазначеної норми. Разом з тим така неточність не має визначального значення для вирішення спору, оскільки незалежно від правильності посилання на відповідний абзац, реалізація зазначеної підстави для звільнення передбачає дотримання встановлених законом умов, наявність яких у позивача підлягає перевірці.
З матеріалів справи видно, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 08.03.2024 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 . З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 слідує, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_4 (мати). ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, що підтверджено випискою із постанови лікарсько-консультативної комісії від 04.03.2026 №25.
Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що його дружина ОСОБА_4 об`єктивно не може самостійно забезпечувати належний догляд та виховання дитини з інвалідністю у зв`язку зі станом її здоров`я після перенесеного кесаревого розтину, тяжким захворюванням дитини та необхідністю постійного домашнього догляду.
В той же час в контексті спірних відносин суд зауважує, що законодавство чітко вимагає наявності такої умови для звільнення з військової служби, як відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, про що йдеться в пункті 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Суд зазначає, що чинне законодавство не розкриває таке поняття як «самостійне виховання дітей одним з батьків».
Однак окремі аспекти такого терміну закріплені нормами Сімейного кодексу України (далі – СК України), Закону України «Про охорону дитинства».
Зокрема, частиною третьою статті 11 Закону України від 26.04.2001 №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до частини першої статті 14 Сімейного кодексу України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Згідно з частиною першою статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Приписами частини першої статті 151 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
За змістом статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання.
Отже, з наведених норм слідує, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою і при цьому, звільнення особи від обов`язків щодо виховання дитини відбувається у зв`язку з позбавленням такої особи батьківських прав.
При цьому аналіз підпункту19 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 дає підстави вважати, що законодавець передбачив вичерпний перелік документів, які підтверджують відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю до 18 років, а саме: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
Суд констатує, що позивачем не надано документального підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, при цьому ОСОБА_4 не позбавлена батьківських прав, доказів того, що остання ухиляється від виконання батьківських обов`язків позивач також не надав.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач у спірних правовідносинах, звертаючись до відповідача із рапортом, не довів наявності правових підстав застосування до нього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ (у зв`язку виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати).
Враховуючи встановлені судом у цій справі і описані вище фактичні обставини, відповідні їм правовідносини, застосовані до них судом норми права суд дійшов висновку, що відповідач відмовляючи в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби діяв на підставі та у спосіб передбачений чинним законодавством та в межах своїх повноважень.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити.
Керуючись статтями 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ).
Відповідач: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_8 )

Суддя О. О. Андрусенко