ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

08 липня 2026 року	Справа №160/12084/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача 1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідача 2: Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему "Електронний Суд" надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача 1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідача 2: Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
1. Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) від 09.04.2026 р. № М/471 в частині призову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на військову службу під час мобілізації.
2. Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) від квітня 2026 року в частині зарахування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до списків особового складу частини; 
3. Зобов`язати ВІЙСЬКОВУ ЧАСТИНУ НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) та виключити солдата ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Позовна заява обґрунтована тим, що згідно наказу від 09.04.2026 р. № М/471 рядовий ОСОБА_1 призваний на військову службу за загальною мобілізацією 09.04.2026 р. згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до цього направлений на військову службу за призовом під час мобілізації у військову частину НОМЕР_1 . Мобілізація ОСОБА_1 відбулась на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.04.2026 р. № М/471 до військової частини НОМЕР_1 Позивача зараховано згідно наказу від квітня 2026 року. Разом з цим, на глибоке переконання сторони позивача, мобілізація ОСОБА_1 є незаконною, оскільки останній має та мав беззаперечне право на відстрочку. До моменту мобілізації ОСОБА_1 його роботодавцем, що входить до підприємства ТОВ "КРИВОРІЖРИБА" було вжито заходів щодо бронювання працівників, у тому числі і ОСОБА_2 . Зокрема, роботодавцем подано заяву про бронювання працівників від 09.04.2026 року, а також заяву до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо наміру бронювання військовозобов`язаного працівника — ОСОБА_2 від ТОВ "КРИВОРІЖРИБА", що підтверджується відповідними документами. Враховуючи викладене, мобілізація ОСОБА_3 є незаконною, оскільки станом на дату її проведення він був включений роботодавцем ТОВ "КРИВОРІЖРИБА" до списку працівників, поданих на бронювання як критично важливих для забезпечення безперервної діяльності підприємства. Однак відповідачем протиправно здійснено процедуру оформлення призову на військову службу під час мобілізації (направлено позивача на проходження військово-лікарської комісії), а в подальшому здійснено призов на військову службу під час мобілізації не надавши оцінку документів, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Ухвалою суду від 08.05.2026 року відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Витребувано від ІНФОРМАЦІЯ_1 належним чином засвідчені копії:
- наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) від 09.04.2026 р. № М/471 в частині призову ОСОБА_1 .
- доказів ознайомлення позивача з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) від 09.04.2026 р. № М/471 в частині призову ОСОБА_1 .
- усіх документів, на підставі яких було прийнято оскаржуваний наказ та довідку.
Витребувано від Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) належним чином засвідчені копії: 
- наказу командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до особового складу військової частини НОМЕР_1 .
- доказів ознайомлення позивача з наказом командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до особового складу військової частини НОМЕР_1 .
- усіх документів, на підставі яких було прийнято оскаржуваний наказ.
- усіх документів, які наявні у Військовій частині НОМЕР_1 стосовно ОСОБА_1 .
Від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив, в якому відповідач 1 заперечує проти позовних вимог та зазначає, що позивач відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» перебував на військовому обліку військовозобов`язаних. Позивача було зупинено представниками поліції та здійснено перевірку документів, за результатами перевірки було встановлено наявність порушення мобілізаційного законодавства, у зв`язку з чим добровільно супроводжено до ІНФОРМАЦІЯ_5 згідно порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 для уточнення персональних даних. Під час перевірки було встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивач є військовозобов`язаним, перебуває на загальному обліку, який підлягає призову на військову службу під час загальної мобілізації. Оформленої відстрочки згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не мав. Так як, у позивача були відсутні персональні дані щодо придатності до військової служби, визначені пунктом 17-1 частини 1 статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», останнього було направлено на проходження медичного огляду до ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_6 , за результатом якого 09.04.2026 року позивача на підставі графи ІІ розкладу хвороб визнано придатним до військової служби в частинах забезпечення. Щодо твердження позивача про наявність відстрочки бронювання, то реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця. Позивач не звертався до відповідача, а саме Комісії з заявою щодо оформлення відстрочки згідно вимог Постанови КМ України №560. Згідно даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомості відносно позивача щодо наявності відстрочки чи наданих раніше відстрочок бронювання відсутні. Виходячи з вище викладеного, 09.04.2026 року позивач був призначений в команду 4698, так як останній не мав оформленої відстрочки чи бронювання від загальної мобілізації. Відповідач не здійснює бронювання військовозобов`язаних згідно ПКМ України №76, дане право належить виключно підприємству, установі, організації в якій працює позивач. Згідно наданого позивачем доказу «Результати бронювання за заявою, підприємством була здійснена спроба забронювати позивача. Станом на день здійснення бронювання позивач мав статус військовослужбовця та не перебував на військовому обліку в ТЦК та СП а отже, не підлягав бронюванню, в результаті чого було відмовлено. Жодним нормативно правовим документом не передбачено заборони здійснювати призов на військову службу під час мобілізації у разі очікування підприємством бронювання. Тому, направлене повідомлення (вих.№29 від 09.04.2026) Підприємство ТОВ "КРИВОРІЖРИБА" не має жодної юридичної сили та не є підставою для нездійснення мобілізаційних заходів. Відповідач не зобов`язаний був призупиняти будь-які дії щодо призову позивача до отримання відповіді від органу, який приймає рішення про бронювання. Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку. Виходячи з вище викладеного керівником Металургійно – Довгинцівського ОР у місті Кривий ІНФОРМАЦІЯ_4 було видано законний наказ №М/471 від 09.04.2026 року про призов Позивача до команди 4698, який не суперечить вимогам чинного законодавства та не є протиправним. Наказ про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, в особливий період, як акт індивідуальної дії, реалізується його застосуванням, а тому його оскарження не є належним способом захисту прав та інтересів позивача, так як скасування наказу не може призвести до відновлення попереднього (первісного) стану особи. Виходячи з вище викладеного, позивачем не було належним чином доведено протиправність виданого наказу, станом на день призову 09.04.2026 року позивача на військову службу, останній не мав оформленої відстрочки, не мав бронювання оформленого відповідно до вимог ПКМ України №76, був визнаний придатним до військової служби (рішення влк не було оскаржено в порядку НМОУ №402), відтак підстав для скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №М/471 від 09.04.2026 року відсутні, що свідчить про безпідставність заявленого позову.
Представник позивача направив до суду відповідь на відзив ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій заперечує проти доводів відповідача 1 та зазначає, що станом на 09 квітня 2026 року (момент призову та винесення оскаржуваного наказу) роботодавцем Позивача – ТОВ «КРИВОРІЖРИБА» – було подано заяву про бронювання працівників (№20260409-2206692) та офіційне повідомлення (Вих.№29 від 09.04.2026) на ім`я керівника ТЦК, що підтверджує намір забронювати позивача як критично важливого для забезпечення безперервної діяльності підприємства. Позивач на момент винесення оскаржуваного наказу мав безумовний правовий імунітет від мобілізації, незалежно від того, чи було фактично прийнято рішення про бронювання Міністерством економіки, адже сама по собі подана заява вже створює правовий режим очікування, під час якого призов заборонений. Відповідач-1 помилково стверджує, що обов`язок подання документів лежить виключно на військовозобов`язаному, однак при цьому не враховує, що для категорії осіб, які підлягають бронюванню, процедура є іншою. Відповідач-1 у відзиві робить хибне посилання на те, що право на відстрочку повинно бути «реалізоване шляхом вчинення активних дій». Позивач погоджується з тим, що право потребує реалізації, однак Позивач, а точніше його роботодавець, вчинив всі необхідні активні дії: заяву подано, повідомлення направлено. Пасивною стороною у цих правовідносинах виступив саме Відповідач-1, який проігнорував надходження цих документів, не зупинив процедуру призову, не дочекався закінчення строку розгляду заяви комісією ТЦК (яка згідно з п.60 Порядку №560 зобов`язана розглянути документи протягом 7 днів), а видав наказ про призов в той самий день, коли було подано заяву. Позивач не погоджується з доводами Відповідача-1 про те, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію. Наказ про призов є тим юридичним фактом, який породив подальші правовідносини – перебування Позивача на військовій службі всупереч його волі та закону. Визнання цього наказу протиправним є передумовою для звільнення та поновлення прав. Якщо особа продовжує перебувати на військовій службі на підставі незаконного наказу, цей наказ є таким, що триває, адже наслідки його дії (перебування на службі) не припинилися. Скасування незаконного наказу про призов є підставою для прийняття командиром військової частини рішення про звільнення такого військовослужбовця, оскільки відпадає законна підстава його перебування на службі. Відповідач-1 посилається на відсутність інформації в реєстрі «Оберіг». Однак, як правильно зазначалося вище, фізично неможливо мати відомості про бронювання в реєстрі в момент «за кілька хвилин» після подання заяви роботодавцем. Система «Оберіг» не є миттєвою, для внесення даних про бронювання потрібен час, необхідний для розгляду заяви центральними органами влади. Закон не ставить право на відстрочку в залежність від технічного стану реєстру або швидкості роботи чиновників. Юридично значущим фактом є подання заяви уповноваженим суб`єктом (підприємством) в межах встановленої процедури. Відповідач-1 допустив низку фундаментальних порушень: порушення пункту 60 Порядку №560 – призов особи до ухвалення комісією рішення про надання/відмову у відстрочці (бронюванні); порушення пункту 63 Порядку №560 – направлення на ВЛК до прийняття рішення комісією; ігнорування обов`язку розглянути заяву підприємства, яка надійшла до ТЦК, та прийняти рішення по суті, передбачене ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; допущення бездіяльності щодо перевірки статусу позивача як такого, що має право на відстрочку, що суперечить п. 9 Положення про ТЦК та СП.
Від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив, в якому відповідач 2 заперечує проти позовних вимог та зазначає, що позивач, звертаючись до суду першої інстанції за захистом своїх прав, їх порушення пов`язував із недотриманням порядку проведення його призову на військову службу, що полягає в непроходженні позивачем медичного огляду під час призову на військову службу. Відновлення порушеного права повинно відбуватися в межах спірних правовідносин, відповідно, за участю їхніх учасників. Водночас зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби виходить за межі правовідносин між відповідачем та позивачем щодо порядку його призову на військову службу під час мобілізації, яка є предметом розгляду в цій справі. Іншими словами, такий спосіб захисту порушеного права втручатиметься в інші правовідносини, які врегульовані іншими правовими нормами. Враховуючи наведене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Представник позивача направив до суду відповідь на відзив Військової частини НОМЕР_1 , в якій заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що мобілізація є єдиним юридичним процесом, який розпочинається наказом ТЦК і закінчується зарахуванням до списків частини. Скасування первинного наказу (ТЦК) автоматично позбавляє юридичної сили подальше зарахування, оскільки зникає підстава для перебування громадянина у військовій частині. Вимога про виключення зі списків є логічним наслідком скасування незаконного призову. Незаконність призову не завжди є підставою для звільнення лише у випадках, коли порушення стосуються виключно процедури медогляду або несуттєвих формальностей. Однак у нашій справі порушення є фундаментальним та матеріальним: Позивач взагалі не підлягав призову в силу прямої імперативної норми закону (абз. 1 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-XII), оскільки був заброньований та перебував у процедурі отримання відстрочки. роботодавець офіційно повідомив ТЦК (Вих. №29), що є виконанням обов`язку підприємства. По-друге, факт подання заявки до «Оберіг» фіксується автоматично. ТЦК має доступ до реєстру та зобов`язаний перевіряти статус особи в ньому, а не чекати паперової довідки від військовозобов`язаного, якого утримують без законних підстав. Відповідач-2 намагається маніпулювати поняттям «незворотність мобілізації», посилаючись на практику Верховного Суду. Однак, рішення про незворотність стосується випадків, коли порушення є виключно процедурними (наприклад, відсутність підпису або незначні дефекти медогляду), але воно не поширюється на випадки, коли особа взагалі не підлягала призову через пряму заборону закону. Позовна заява містить неспростовані твердження про те, що Позивача було фактично викрадено поліцією та військовими 09.04.2026. Відповідач-2 у своєму «Відзиві» обрав тактику повного ігнорування цих фактів. Бездіяльність ТЦК щодо перевірки статусу бронювання є протиправною. Наказ про призов є протиправним та підлягає скасуванню, що тягне за собою обов`язок ВЧ НОМЕР_1 звільнити Позивача.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_5 .
ОСОБА_1 , перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, номер запиту 20260405-2370947 від 05.04.2026 року статус ОСОБА_1 , як працівника ТОВ "КРИВОРІЖРИБА", - не заброньовано.
Згідно відомостей з роздруківки застосунку «Дія» директор ТОВ "КРИВОРІЖРИБА" 09.04.2026 року направив заяву №20260409-2206692 про бронювання працівників в т.ч. позивача.
Роботодавець позивача (ТОВ "КРИВОРІЖРИБА") звернувся до ТВО начальника із заявою щодо намірів бронювання військовозобов`язаного працівника – ОСОБА_1 . 
Так, у заяві в т.ч. зазначено наступне «…. підприємство ТОВ «Криворіжриба» має намір здійснити бронювання військовозобов`язаного працівника, який є критично важливим для забезпечення безперервної діяльності підприємства. Зазначений працівник: ОСОБА_1 (ІПІН НОМЕР_3 ) Посада: тракторист - машиніст сільськогосподарського виробництва, Наказ про прийняття Nє23-к від 30.03.2026 р. Враховуючи виробничу необхідність та важливість виконуваних функцій, підприємство планує подати відповідний пакет документів для бронювання у встановленому порядку до 10.04.2026р. Просимо врахувати зазначену інформацію при здійсненні облікових та мобілізаційних заходів щодо даного працівника. У разі необхідності готові надати додаткові документи та
обґрунтування ТОВ «Криворіжриба».
У позовній заяві позивач наголосив, що 09 кітня 2026 року його безпідставно позбавлено волі особами у формі поліції спільно з особами у формі схожої на військову форму, які доставили його на територію ІНФОРМАЦІЯ_8 де утримували з 09.04.2026 року до моменту направлення у військову частину.
Відповідно до довідки ВЛК №2026-0409-1521-3195-3 від 09.04.2026 року, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 визнано придатним до служби у військових частинах забезпечений, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.
Згідно наказу від 09.04.2026 р. № М/471 рядовий ОСОБА_1 був призваний на військову службу за загальною мобілізацією 09.04.2026 р. згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 ІНФОРМАЦІЯ_9 , відповідно до цього направлений на військову службу за призовом під час мобілізації у військову частину НОМЕР_1 . 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2026 року №105 рядового ОСОБА_2 3110819151), призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_10 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2024 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», призначено на посаду стрільця-снайпера 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 8 механізованої роти НОМЕР_6 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , з 11.04.2026 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення з 12.04.2026, визнано таким, що з 11.04.2026 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2730 гривень на місяць, шпк "солдат". Підстава - поіменний список ІНФОРМАЦІЯ_11 від 09.04.2026 №1/471.
17 квітня 2026 року представник позивача звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_11 із адвокатським запитом, в якому зокрема просив надати довідку військово-лікарської комісії відносно ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ); наказ/витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі якого було мобілізовано ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ).
22 квітня 2026 року представник позивача звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із адвокатським запитом, в якому зокрема просив надати довідку військово-лікарської комісії відносно ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ); наказ/витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 >про зарахування ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Листом від 28.04.2026 року №1/2230 ІНФОРМАЦІЯ_10 повідомив представника позивача, що перевіркою встановлено, що 09.04.2026 року на підставі положень п. 54 Постанови КМУ від 16.05.2024 №560 «Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зупинений працівниками Полку патрульної поліції для перевірки документів. Після перевірки громадянину ОСОБА_5 було запропоновано добровільно прослідувати у найближчий територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. По прибутті до ІНФОРМАЦІЯ_5 громадянин ОСОБА_6 був скерований для уточнення своїх персональних даних, а також звірки даних військово-облікового документа із військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг». Відповідно до даних зазначеного реєстру громадянин ОСОБА_6 знаходився у картотеці вільних залишків як військовозобов`язаний, який підлягає призову. Жодних документів, які могли би підтвердити право на відстрочку громадянина ОСОБА_7 , не було представлено ні в паперовому ні в електронному вигляді. Після уточнення поточного стану військового обліку громадянин ОСОБА_6 був супроводжений для проходження медичного огляду до позаштатної військово-лікарської комісії, за результатами якого був визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони на підставі статті 30б,31в, 39в, графи II розкладу хвороб наказу МО №402 від 2008р., що зафіксовано в протоколі ВЛК. Таким чином, за наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 09.04.2026 року № М/471 рядовий запасу ОСОБА_6 був призваний по мобілізації і відправлений до навчального центру військової частини НОМЕР_1 для проходження базової загальновійськової підготовки.
В якості додатків до листа було надано копію довідки ВЛК №2026-0409-1521-3195-3 від 09.04.2026р., витяг з наказу № М/471 від 09.04.2026 р.
Згідно результатів бронювання за заявою № 20260409-2206692 працівника ОСОБА_1 не заброньовано, з причини – особа не підлягає бронюванню.
Вважаючи протиправними наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) від 09.04.2026 р. № М/471 в частині призову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на військову службу під час мобілізації; наказ командира військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) від квітня 2026 року в частині зарахування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до списків особового складу частини, позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
За положеннями ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 17 Закону України від 06.12.1991 №1932-XII «Про оборону України» (далі – Закон №1932-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі – також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон № 2232-XII, в редакції станом на дату прийняття оскаржуваних наказів), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (частина 3 статті 1 Закону № 2232-XII).
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону № 2232-XII).
Згідно частини 9 статті 1 Закону № 2232-XII, щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:
допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік;
призовники - особи, які взяті на військовий облік;
військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;
військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;
резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Відповідно до частини 10 статті 1 Закону № 2232-XII, громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки;
прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно;
проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;
виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Резервісти зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини.
За приписами частини 1-3 статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; 
іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Частиною 6 вказаної статті передбачено, що одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», № 1932-ХІІ від 06.12.1991 особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;
воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі – Закон №389, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 1 Закону №389 воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно ст. 2 Закону №389 правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні» введений воєнний стан.
В подальшому воєнний стан було продовжено. На час розгляду справи воєнний стан триває.
Згідно з абзацами 1, 2 частини 1 статті 39 Закону № 2232-ХІІ, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993 (далі - Закон № 3543-ХІІ, в редакції станом на дату прийняття оскаржуваних наказів) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 3543-ХІІ загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Зокрема, відповідно до частини 1 статті 22 Закону № 3543-ХІІ, громадяни зобов`язані:
з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;
надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом;
проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.
Аналіз наведених положень законодавства свідчить, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом. Військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, тобто період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, належить до військової служби за призовом.
Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №154 від 23.02.2022 (далі - Положення № 154, в редакції на момент прийняття оскаржуваних наказів), Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
За змістом положень пункту 9 Положення № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань:
ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам;
здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку);
здійснюють контроль за проведенням на підприємствах, у закладах освіти роботи з ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час.
Згідно пункту 81 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок № 560, в редакції чинній на дату прийняття оскаржуваних наказів) призов громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюють:
військовозобов`язаних та резервістів (крім резервістів, які уклали контракти на проходження служби у військовому резерві) - районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки;
військовозобов`язаних та резервістів, які добровільно виявили бажання проходити військову службу в обраній ними військовій частині, - командири військових частин або районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. Перелік військових частин, командирами яких здійснюється призов військовозобов`язаних та резервістів (крім резервістів, які уклали контракт на проходження служби у військовому резерві) під час мобілізації, визначається Генеральним штабом Збройних Сил;
військовозобов`язаних, які добровільно виявили бажання проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період в обраному ними підрозділі, органі, закладі, установі СБУ, - начальники підрозділів, органів, закладів, установ СБУ відповідно до переліку підрозділів, органів, закладів, установ СБУ, визначених Генеральним штабом Збройних Сил;
військовозобов`язаних та резервістів СБУ - Центральне управління або регіональні органи СБУ;
військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів -керівники розвідувальних органів або визначені їх наказами керівники відповідних підрозділів;
резервістів, які уклали контракти на проходження служби у військовому резерві, - командири військових частин, з якими резервісти уклали такі контракти.
Призов громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період оформляється наказом керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, командира військової частини, керівника розвідувального органу або визначеного ним керівника відповідного підрозділу, Голови СБУ, його заступників чи керівника підрозділу, органу, закладу, установи СБУ.
У разі призову військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період не за місцем їх перебування на військовому обліку (крім тих осіб, що добровільно виявили бажання проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період) такі особи перед призовом на військову службу беруться на військовий облік у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, який здійснює їх призов. Відомості про взяття таких осіб на військовий облік вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів перед їх направленням на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Судом встановлено та підтверджено представником позивача у позовній заяві, що позивач після проходження військово-лікарської комісії був визнаний придатним до військової служби.
Згідно наказу від 09.04.2026 р. № М/471 рядовий ОСОБА_1 був призваний на військову службу за загальною мобілізацією 09.04.2026 р. згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 Металургійно-Довгинцівським об`єднаним районним у місті Кривий ІНФОРМАЦІЯ_12 , відповідно до цього направлений на військову службу за призовом під час мобілізації у військову частину НОМЕР_1 . 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2026 року №105 рядового ОСОБА_2 3110819151), призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_10 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2024 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», призначено на посаду стрільця-снайпера 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 8 механізованої роти НОМЕР_6 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , з 11.04.2026 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення з 12.04.2026, визнано таким, що з 11.04.2026 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2730 гривень на місяць, шпк "солдат". Підстава - поіменний список ІНФОРМАЦІЯ_11 від 09.04.2026 №1/471.
Позивач вважає, що ІНФОРМАЦІЯ_9 не мав права призивати його на військову службу у зв`язку із наявністю у останнього права на бронювання.
Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачені підстави відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку.
Відповідно до пп.8,10 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022, військовозобов`язані повинні у випадку зміни персональних даних, зазначених у пунктах 7 та 71 частини першої статті 7 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів", повідомляти про такі зміни в семиденний строк через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста або особисто шляхом прибуття до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу (для військовозобов`язаних та резервістів СБУ чи розвідувальних органів - до відповідного органу СБУ чи розвідувального органу України). Такі персональні дані можуть повідомлятися не частіше ніж один раз на сім днів через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста; подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право громадян на відстрочку від призову на базову військову службу.
Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 11.04.2024 по справі № 520/7954/22, де зазначено, що «право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом, зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця».
Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною в постановах від 22.05.2023 по справі №260/1851/22, від 18.01.2024 у справі № 280/6033/22, від 11.04.2024 у справі № 520/7954/22.
З наданих до справи доказів судом встановлено, що станом на дату прийняття оскаржуваного наказу від 09.04.2026 р. № М/471 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, позивач не був заброньованою особою та не мав відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
На переконання суду, наявність у позивача права бути заброньованим не є безумовним свідченням того, що таке право ним буде реалізовано. Крім того, законодавством передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а не особи, які мають можливість розпочинати, або розпочали процедуру бронювання.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву подано з метою фактичного відновлення попереднього становища позивача – стан військовозобов`язаного, оскільки позивач вважає, що відповідачами порушено порядок та процедуру мобілізації.
Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Водночас, матеріали справи не містять жодних належним та допустимих доказів того, що відповідачем 1 було порушено порядок мобілізації. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його доводів про безпідставне позбавлення волі (затримання).
Отже, наведені позивачем доводи про незаконність його затримання суд вважає недоведеними.
Також позивачем не доведено, що під час проведення мобілізаційних процедур він мав та надавав документи для підтвердження наявності у нього відстрочки від військової служби чи його непридатності до військової служби. Окрім того, як зазначалося вище, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на момент проведення мобілізаційних процедур був заброньований в установленому порядку на період мобілізації.
Отже, твердження позивача про те, що відповідач 1 не мав права призивати його на військову службу, оскільки здійснювалась процедура бронювання судом відхиляються як необґрунтовані. Крім того згідно результатів бронювання за заявою № 20260409-2206692 працівника ОСОБА_1 не заброньовано, з причини – особа не підлягає бронюванню.
Суд зазначає, що на момент призову на військову службу під час мобілізації в особи повинен бути наявний відповідний документ, оформлений в установленому законом порядку - рішення про відстрочку від мобілізації, прийняте уповноваженим органом.
У спірному випадку, на момент призову позивача на військову службу – 09.04.2026 (дата винесення оскаржуваного Наказу №М/471), в останнього не було належним чином оформленого права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, а тому суд не вбачає наявності порушень вимог пункту 1 частини 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ зі сторони відповідача 1 при прийнятті наказу №М/471 від 09.04.2026 про призов позивача на військову службу по мобілізації, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання цього наказу протиправним та його скасування.
Стосовно похідних позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу наказ командира військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) від 11 квітня 2026 року в частині зарахування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до списків особового складу частини, слід зазначити таке.
Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.
Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.
Порушення порядку призову позивача на військову службу за мобілізацією не є взаємопов`язаним із діяннями командування військових частин щодо зарахування позивача до списків особового складу військових частин, а також виключення його з цих списків та переведення для проходження служби на новому місці.
Пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №2-зп від 23.06.1997 р. у справі №3/35-313 вказано, що “… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію”.
У пункті 5 рішення Конституційного Суду України №9-рп/2008 від 22.04.2008 р. у справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.
Також слід зазначити, що частина 9 статті 1 Закону №2232-XII визначає, що особи щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Тобто, норми чинного законодавства виділяють дві категорії осіб за своїм статусом - військовослужбовці та військовозобов`язані.
Відповідно вони мають різні за своїм змістом права та обов`язки.
Відтак, коли особа має статус військовозобов`язаного, то між нею та територіальним центром комплектування та соціальної підтримки виникають спірні питання щодо його призову на військову службу, в межах яких вирішуються питання придатності особи до військової служби, право на відстрочку та наявності підстав для виключення особи з військового обліку.
В межах вирішення питань, пов`язаних з призовом на військову службу повинні вирішуватись і спори, які із цим пов`язані.
Тобто, з моменту прийняття рішення про мобілізацію та зарахування особи до списків військової частини процес призову закінчився та особа набула статусу військовослужбовця.
Тому рішення відповідачів, які були прийняті в межах призову, є реалізованими та вичерпали свою дію.
В контексті зазначеного суд звертає увагу на приписи пунктів 4-7 розділу І Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р. (далі – Положення, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.
Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Частина 3 статті 24 Закону №2232-XII передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
З наведеного суд дійшов до висновку, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача, направлення його для проходження військової служби та зарахування до списків особового складу частини. Після видання спірного наказу виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-XII та Положенням №1153/2008. Даними актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу в частині зарахування до списків особового складу.
У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2021 р. у справі №9901/286/19, від 08.09.2021 р. у справі №816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14.07.2021 р. у справі №9901/96/21, від 27.10.2022 р. у справі №П/9901/97/21).
Виходячи із зазначеної в даних судових рішеннях Верховного Суду правових висновків та екстраполюючи їх на правовідносини, які досліджуються у справі, що розглядається, суд зазначає, що скасування після їх реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваних позивачем актів індивідуальної дії про його призов та призначення до військової частини порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.
Так, за результатами розгляду цієї справи судом не встановлено порушення порядку призову позивача на військову службу за мобілізацією.
Крім того, з моменту відправлення військовозобов`язаного до військової частини він набуває статусу військовослужбовця, оскільки проходить військову службу, внаслідок чого на нього вже розповсюджуються гарантії, надані військовослужбовцям, а не військовозобов`язаним.
Як наслідок, скасування оскаржуваного наказу, який є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію, не призведе до відновлення попереднього становища позивача, оскільки, як зазначено вище, порядок звільнення з військової служби чітко визначений законом.
Слід зазначити, що підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, проте позивач в межах поданого позову вимоги щодо звільнення з військової служби не заявляє.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування спірного наказу відповідача-2, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.
Не можуть бути і задоволені судом позовні вимоги позивача щодо зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) та виключити солдата ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), виходячи із того, що вказані позовні вимоги є похідними від позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.
Інші доводи сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, підстави для стягнення з відповідача судових витрат пов`язаних з розглядом цієї справи відсутні, отже розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 9, 72, 77, 241, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до відповідача 1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідача 2: Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,- відмовити. 
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 08.07.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса