14.07.26
22-ц/812/936/26
Провадження № 22-ц/812/936/26 Суддя першої інстанції Гапоненко Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 липня 2026 року м. Миколаїв Справа № 469/1201/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Шурмі Є.М.,
за участі представника позивача – Дубінкіна Ю.М., 
представників відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Агентство «Медиус-Плюс» на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 07 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Гапоненко Н.О., в залі судового засідання в с-ще Березанка, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агентство «Медиус-Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання іпотеки припиненою, а право іпотеки відсутнім,

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю Агентство «Медиус-Плюс» (далі – ТОВ Агентство «Медіус Плюс», Товариство) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання іпотеки припиненою, а право іпотеки відсутнім.
Позов обґрунтовано тим, що 07 травня 2010 року між ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. за реєстровим № 1650, за умовами якого ОСОБА_1 дав у борг ОСОБА_4 200 000 грн на строк до 01 жовтня 2012 року.
07 травня 2010 року між ОСОБА_1 як іпотекодержателем, від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , та ТОВ «Агентство «Медиус-Плюс» як іпотекодавцем, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. за реєстровим № 1651, за умовами якого предметом договору та, відповідно, предметом іпотеки є нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , вартість якого становить 300 000 грн; забезпеченим є зобов`язання щодо повернення боргу за договором позики в розмірі 200 000 грн.
З моменту укладення договору іпотеки та його нотаріального посвідчення будь-які зміни та доповнення до його тексту не вносились.
08 травня 2010 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 підписано документ під назвою «зміни та доповнення до договору позики, зареєстрований № 1650 від 07.05.2010», який за своєю правовою природою є угодою про зміну умов основного договору, та яким сторони змінили та виклали пункт 1 основного договору в новій редакції, за якою позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 7 396 708 грн, що еквівалентно 932 750 доларів США.
21 червня 2010 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 підписано документ під назвою «зміни та доповнення до договору позики, зареєстрований № 1650 від 07.05.2010», який за своєю правовою природою є другою угодою про зміну умов основного договору, та яким сторони змінили та виклали пункт 1 основного договору в новій редакції, за якою позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 3 941 210 грн, що еквівалентно 497 000 доларів США.
Вказані додаткові угоди укладені у простій письмовій формі.
Станом на день звернення до суду з цим позовом ОСОБА_4 повернула відповідачеві ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за договором позики кошти в загальній сумі 382 292 долари США.
Отже, забезпечене іпотекою зобов`язання розміром 200 000 грн припинило своє існування, оскільки є виконаним ОСОБА_4 , а тому, відповідно, на підставі статті17 Закону України «Про іпотеку» іпотека є припиненою.
Відповідно до частини 1 статі 220 ЦК України додаткові угоди до договору позики є нікчемними, як такі, що укладені у простій письмовій формі, а не у нотаріальній формі, як основний договір, що суперечить статті 654 ЦК України. На констатування судом в мотивувальній частині рішення нікчемності правочину позовна давність не може бути застосована
Посилаючись на викладене, ТОВ Агентство «Медіус Плюс» просило суд визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором, укладеним 07 травня 2010 року між ОСОБА_1 як іпотекодержателем, від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , та ТОВ «Агентство «Медиус-Плюс» як іпотекодавцем, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. за реєстровим № 1651, та відповідно відсутнім у ОСОБА_1 права іпотеки за зазначеним іпотечним договором.
Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 07 січня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що обставини щодо правомірності правочинів, на підставі яких виникла заборгованість за кредитним договором від 07 травня 2010 року (зі змінами та доповненнями, викладеними у додаткових угодах) та розміру цієї заборгованості встановлені судами у справі № 1403/1806/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіус-Плюс» про стягнення боргу, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та у справі № 488/3807/16-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.
За такого обставини, встановлені рішеннями судів, на підставі частин 4, 5 статті 82 ЦПК України не доказуються у цій справі та суд вважає їх встановленими, у зв`язку з чим доходить висновку, що посилання позивача на нікчемність угод, якими збільшено обсяг основного зобов`язання, через недодержання нотаріальної форми їх посвідчення суперечать обставинам справи.
Сторонами не заперечується той факт, що заборгованість за договором позики від 07 травня 2010 року ОСОБА_4 погашена не у повному обсязі, відомості про виконання рішення суду у справі № 1402/1806/12 про звернення стягнення на предмет іпотеки судом не встановлені. За такого зобов`язання ОСОБА_4 за основним договором не є припиненими чи виконаними та відповідно до частини 5 статті 590 ЦК України за відповідачем ОСОБА_1 зберігається право звернення стягнення на предмет іпотеки.
Не погодившись з рішення суду, ТОВ Агентство «Медиус Плюс», подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов помилкового висновку, що іпотека забезпечує зобов`язання у повному обсязі, включаючи суми, визначені додатковими угодами до договору позики.
При цьому, договір іпотеки від 07 травня 2010 року прямо визначає забезпечене зобов`язання у розмірі 200 000 грн. Жодних змін до іпотечного договору у нотаріальній формі внесено не було.
Збільшення суми зобов`язання без внесення змін до іпотечного договору не може покладати додатковий обсяг відповідальності на іпотекодавця.
Висновки суду першої інстанції про «охоплення» іпотекою багатомільйонних зобов`язань, зроблені без співставлення з реєстровими даними та без встановлення наявності зареєстрованих змін обтяження, є передчасними і юридично помилковими.
Суд першої інстанції фактично визнав, що додаткові угоди до договору позики укладені у простій письмовій формі, змінюють істотні умови зобов`язання, але при цьому не застосував наслідки їх нікчемності.
У даному випадку, забезпечене іпотекою зобов`язання — 200 000 грн. Фактично повернуто 382 292 дол. США (що значно перевищує суму забезпечення). Суд першої інстанції не врахував, що виконання зобов`язання в частині, забезпеченій іпотекою, припиняє іпотеку, навіть якщо інша частина боргу існує.
Суд першої інстанції в тексті оскаржуваного рішення послався на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2014 року у цивільній справі № 1403/1806/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» про стягнення боргу та звернення стягнення на нерухоме майно як на преюдиційне. Однак у тій справі не вирішувалося питання припинення іпотеки, не досліджувалась дійсність додаткових угод саме з точки зору їх форми, не оцінювався факт повного виконання забезпеченої частини зобов`язання.
Суд першої інстанції помилково використав «преюдицію» без урахування особливого статусу ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» як майнового поручителя.
Сам факт існування рішень судів 2014 та 2019 років та висновків про розмір заборгованості не звільняв суд першої інстанції від обов`язку дослідити який саме обсяг обтяження зареєстровано щодо майна ТОВ Агентство «Медиус-Плюс», чи вносилися зміни до іпотеки, чи були ці зміни державно зареєстровані.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що іпотека забезпечує всі зобов`язання, включаючи змінені. 
Проте, іпотека є обтяженням майна ТОВ Агентство «Медиус Плюс». Розширення обсягу відповідальності іпотекодавця можливе лише за його згодою, а такої згоди у належній формі (нотаріальній) не існує.
Отже, навіть якщо між сторонами позики укладалися додаткові угоди, це не породжує автоматичного збільшення обсягу іпотеки без належного внесення змін до іпотечного договору та їх державної реєстрації.
Суд першої інстанції не встановив факту внесення/реєстрації змін до договору іпотеки та підмінив це припущенням, що «п.1.7 автоматично все охоплює».
Суд першої інстанції, посилаючись на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2014 року у цивільній справі № 1403/1806/12, оперував реєстровим № 1652, тоді як вірний реєстровий номер обтяження у Державному реєстрі іпотек є №1651 (запис № 9808035).
Суд першої інстанції цього не перевірив та не мотивував, чому відступає від офіційних реєстрових відомостей.
ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_3 , надав відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві відповідач зазначав, що судом першої інстанції, попри існування преюдиційних обставин, було здійснено повний та всебічний судовий розгляд, під час якого ретельно досліджено всі обставини справи, подані сторонами докази та аргументи.
Суд першої інстанції здійснив всебічний та повний аналіз обставин справи, дослідив подані сторонами докази та аргументи, врахував усі надані документи, договори, додаткові угоди та їх зміст, а також оцінку зобов`язань позичальника та забезпечення іпотекою. Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що заявлені апелянтом факти та посилання на нібито недоведені або не оцінені обставини не відповідають дійсності. Висновки суду ґрунтуються на об`єктивному дослідженні доказів.
Твердження апелянта про нікчемність додаткових угод мають виключно формальний характер.
Статус іпотекодавця одночасно передбачає повну матеріальну відповідальність як майнового поручителя. Аргументи апелянта є формальними, не відповідають законодавству та суперечать умовам укладеного договору іпотеки.
Відповідач просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2014 року у цивільній справі № 1403/1806/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» про стягнення боргу, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з відповідачки ОСОБА_4 у рахунок сплати боргу 8 527 968,00 грн, з яких основний борг 8 279 582 грн та три проценти річних – 248 387,46 грн, та звернено стягнення на предмет іпотеки, на комплекс, базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, обладнання і інвентаря, укладеного між Відкритим акціонерним товариством НПКК «Алые паруса» та ТОВ Агентство “Медиус-Плюс” 28 квітня 2001 року, зареєстрованого Миколаївським ММБТІ 09 липня 2001 року в реєстрову книгу № 25 за реєстровим № 58, реєстраційне посвідчення від 09 липня 2001 року, за іпотечним договором від 07 травня 2010 року для погашення загальної заборгованості перед ОСОБА_1 в сумі 8 527 968,00 грн шляхом продажу на прилюдних торгах, за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження. 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2014 року залишено без змін.
Зазначеним рішенням суду від 25 квітня 2014 року встановлено, що 07 травня 2010 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. 16 липня 2009 року за реєстровим № 3342, та ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_4 прийняла у власність 200 000.00 грн, без сплати відсотків в строк до 01 жовтня 2012 року з поверненням позики рівними частинами у сумі 6 900,00 грн щомісяця не пізніше 20 числа кожного календарного місяця, починаючи з травня 2010 року.
Пунктом 11 Договору передбачено, що зміни, доповнення до договору, додаткові угоди можуть бути укладені в письмовій формі без нотаріального посвідчення, викладаючи їх як додаток до Договору, який є його невід`ємною частиною. Згідно з пунктом 10 Договору, забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню позики за даним договором є договір іпотеки комплексу бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ТОВ Агенство “Медиус-Плюс” на праві власності. Договір іпотеки укладається між Позикодавцем, що є Іпотекодержателем та Іпотекодавцем – власником нерухомого майна та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Додатком від 08 травня 2010 року № 1 до договору позики від 07 травня 2010 року, зареєстрованого за № 1650 від 07 травня 2010 року, внесено зміни та доповнення до пункту 1 та пункту 2 договору позики, які викладено таким чином: ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_4 прийняла у власність 7 396 708,00 грн, що за курсом 7,93 грн за 1 долар США еквівалентно 932 750,00 доларів США. Сума 200 000,00 грн, що зазначена у пункті 1 основного договору позики, увійшла до суми позики, вказаному у пункті 1 зазначеної додаткової угоди, без сплати відсотків з поверненням позики готівкою в строк до 01 жовтня 2012 року рівними частинами у сумі 9 750,00 грн щомісяця не пізніше 20 числа кожного календарного місяця, починаючи з травня 2010 року, останній платіж у вересні 2012 року становить суму 659 750,00 доларів США і сплачується до 01 жовтня 2012 року.
У додатковій угоді зазначено, що факт одержання грошей підтверджується підписанням цієї Додаткової угоди № 1 та що інші умови договору залишаються без змін.
Додатком від 21 червня 2010 року № 2 до договору позики від 07 травня 2010 року внесено зміни та доповнення до пункту 1 та пункту 2 договору позики, згідно з якими ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_4 прийняла у власність 3 941 210,00 грн, що еквівалентно 497 000,00 доларів США, без сплати відсотків з поверненням суми грошей готівкою в строк до 01 жовтня 2012 року рівними частинами у сумі 5 250,00 доларів США щомісяця не пізніше 20 числа кожного календарного місяця, починаючи з липня 2010 року, останній платіж у вересні 2012 року становить суму 355 250,00 доларів США і сплачується до 01 жовтня 2012 року
У додатковій угоді зазначено, що факт одержання грошей підтверджується підписанням цієї Додаткової угоди № 2 та що інші умови договору залишаються без змін.
Згідно з графіком погашення заборгованості ОСОБА_4 , вона зобов`язана щомісячно погашати борг починаючи з 20 червня 2010 року і по 20 жовтня 2012 року включно в розмірі 15 000,00 доларів США.
З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх обов`язків перед позивачем 07 травня 2010 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. 16 липня 2009 року за реєстровим № 3342, та ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» в особі Полякової Н.Г., яке виступило «Іпотекодавцем» за зобов`язаннями ОСОБА_4 , укладено договір іпотеки, зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. за реєстровим № 1652, відповідно до умов якого ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» передало ОСОБА_1 в іпотеку нерухоме майно – комплекс, базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1741,18 кв.м, вартістю 300 000,00 грн, який є приватною власністю ТОВ Агенство «Медиус-Плюс» та належить йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, обладнання і інвентаря, укладеного між ВАТ НПКК «Алые паруса» та ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» 28 квітня 2001 року, зареєстрованого Миколаївським МБТІ 09 липня 2001 року в реєстровій книзі № 25 за реєстровим № 58, реєстраційне посвідчення від 09 липня 2001 року.
Згідно з пунктами 1.7 та 2.1.2 вказаного Договору, у випадку невиконання позичальником положень Договору позики з усіма додатковими угодами до нього, Іпотекодержатель має право отримувати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами в повному обсязі вимог, включаючи основну суму боргу, відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконанням зобов`язань, неустойку (пеню та штраф), а також витрати, пов`язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію; у разі невиконання зобов`язань Позичальником за Договором позики або Іпотекодавцем за Договором іпотеки - Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок Предмету іпотеки свої вимоги у порядку, зазначеному в розділі 5 цього договору, у повному обсязі, включаючи основну суму боргу, відшкодування збитків, завданих відстрочкою (розстрочкою) виконання, або простроченням виконання, неустойку, а також свої витрати, пов`язані з реалізацією Предмету іпотеки.
За період з 20 червня 2010 року по 20 лютого 2012 року та з 20 квітня 2012 року по 20 липня 2012 року ОСОБА_4 здійснювалось погашення боргу щомісячними платежами в сумі 15 000 доларів США, 20 березня 2012 року – 7 292 долари США, усього повернено ОСОБА_1 борг в сумі 382 292 долари США, сума боргу становить 1 047 458 доларів США.
Суд також встановив, що строк повернення позики настав, а заборгованість за договором позики у встановлений строк ОСОБА_4 не була сплачена, у зв`язку з чим ОСОБА_1 отримав право на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Встановивши, що укладений сторонами договір іпотеки відповідає загальним вимогам закону, зазначеним в статті 203 ЦК України, та його недійсність не визнана судом, він є правомірним, згідно з яким іпотекодержатель ОСОБА_1 має право, враховуючи невиконання боржником ОСОБА_4 забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, суд звернув стягнення на предмет іпотеки - комплекс, база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », належний ТОВ Агентство «Медиус-Плюс».
Крім того, суд визнав правомірним представництво інтересів ОСОБА_1 у суді особою в порядку передоручення, наданого представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 16 липня 2009 року.
Обов`язок ОСОБА_4 сплачувати на користь ОСОБА_1 борг за договором позики та наявність невиконаних зобов`язань за договором підтверджено рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2019 року у справі № 488/3807/16-ц, залишеним у силі постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року, яким з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто 3% у розмірі 1 097 668,42 грн за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 07 травня 2010 року та додаткових угод до нього від 08 травня 2010 року і 21 червня 2010 року, а також інфляційні витрати у розмірі 10 242 670,89 грн.
В контексті доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції щодо вирішення вимог позову апеляційний суд зазначає таке.
У статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Стаття 7 вказаного Закону визначає, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.
Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування:
витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки;
витрат на утримання і збереження предмета іпотеки;
витрат на страхування предмета іпотеки;
збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.
За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина 1 статті 598 ЦК України).
Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
Звертаючись із позовом у цій справі у серпні 2024 року Товариство просило визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки від 07 травня 2010 року, укладеним між ОСОБА_1 як іпотекодержателем, від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , та ТОВ «Агентство «Медиус-Плюс» як іпотекодавцем, предметом якого є належне позивачу нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що іпотека припинилася внаслідок виконання основного зобов`язання, проведеного належним чином та у зв`язку з чим визнати відсутнім у ОСОБА_1 права іпотеки за зазначеним іпотечним договором.
У позовній заяві Товариство зазначило нормативно-правову кваліфікацію обставин, якими воно обґрунтовує свої вимоги, тобто правові підстави позову, - положення статті 599 ЦК України та статті 17 Закону України «Про іпотеку».
При цьому посилалось на нікчемність додаткових угод до договору позики від 08 травня та 21 червня 2010 року, якими збільшувалась сума позики за основним договором від 07 травня 2010 року, оскільки такі додаткові угоди були укладені в простій письмовій формі.
Водночас, рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2014 року у цивільній справі № 1403/1806/12, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції у своїх судових рішенням від 04 червня 2014 року та від 03 вересня 2014 року відповідно за позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» про стягнення боргу, про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Стягнуто з відповідачки ОСОБА_4 у рахунок сплати боргу 8 527 968,00 грн, з яких основний борг 8 279 582 грн та три проценти річних – 248 387,46 грн, та звернено стягнення на предмет іпотеки, на комплекс, базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, обладнання і інвентаря, укладеного між Відкритим акціонерним товариством НПКК «Алые паруса» та ТОВ Агентство “Медиус-Плюс” 28 квітня 2001 року, зареєстрованого Миколаївським ММБТІ 09 липня 2001 року в реєстрову книгу № 25 за реєстровим № 58, реєстраційне посвідчення від 09 липня 2001 року, за іпотечним договором від 07 травня 2010 року для погашення загальної заборгованості перед ОСОБА_1 в сумі 8 527 968,00 грн шляхом продажу на прилюдних торгах, за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження. 
Тобто, за результатами розгляду справи № 1403/1806/12 була визначена сума основного боргу та звернуто стягнення на предмет іпотеки саме для погашення загальної заборгованості перед ОСОБА_1 в сумі 8 527 968,00 грн. 
Отже, суд першої інстанції, встановивши, що у справі № 1403/1806/12 судом було встановлено розмір заборгованості, правильно не погодився з доводами позовної заяви щодо нікчемності додаткових угод № 1 та № 2 від 08 травня 2010 року та від 21 червня 2010 року до основного договору позики, оскільки обставини правомірності зазначених правочинів були предметом дослідження при розгляді справи № 1403/1806/12, що відповідно до приписів статті 82 ЦПК України є приюдиційними обставинами при розгляді справи, що переглядається. 
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у справі № 1403/1806/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ТОВ Агентство «Медиус-Плюс» про стягнення боргу та звернення стягнення на нерухоме майно, де було встановлено суму боргу, яка повинна була бути погашена за рахунок іпотечного майна, не мають преюдиційного значення, оскільки у цій справі не вирішувалося питання припинення іпотеки, не досліджувалась дійсність додаткових угод саме з точки зору їх форми, не оцінювався факт повного виконання забезпеченої частини зобов`язання, є помилковими.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).
В постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 Верховний Суд зробив висновки про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц).
Отже, з наведених підстав доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував суму боргу, що була встановлена при розгляді цивільної справи № 1403/1806/12 колегія суддів до уваги не приймає.
Аргументи апеляційної скарги щодо не дослідження судом першої інстанції обсягу обтяження зареєстрованого щодо майна ТОВ Агентство «Медиус-Плюс», чи вносилися зміни до іпотеки, чи були ці зміни державно зареєстровані не заслуговують на увагу, оскільки судовим рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2014 року у цивільній справі № 1403/1806/12 вже звернуто стягнення на предмет іпотеки з встановленою сумою боргу.
При цьому, надаючи оцінку цим доводам позивача, суд першої інстанції правильно послався на зміст пункту 1.7 Договору іпотеки, за яким у випадку невиконання позичальником положень договору позики з усіма додатковими угодами до нього іпотекодержатель має право отримувати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами в повному обсязі вимог, включаючи основну суму боргу, відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконанням зобов`язань, неустойку (пеню та штраф), а також витрати, пов`язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію. 
У справі, що переглядається, позивачу необхідно було довести з огляду на приписи статті 17 Закону «Про іпотеку» сплату визначеного судовими рішеннями боргу. Між тим, як встановлено судом, боржниця ОСОБА_4 сплатила тільки частину боргу, а відтак суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Інші аргументи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
13 липня 2026 року через підсистему «Електронний суд» представниця Товариства Хничкіна Т.Г. надіслала на адресу апеляційного суду додаткові пояснення з клопотанням про долучення цих пояснень до матеріалів справи. 
Між тим, апеляційний суд вважає, що відсутні правові підстави для долучення цих додаткових пояснень до матеріалів справи з огляду на таке.
Особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження (частина 1 статті 364 ЦПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (частини 1, 2 статті 354 ЦПК України).
Апеляційна скарга подана Товариством 20 березня 2026 року, а додаткові пояснення, в яких по суті представниця позивача доповнила доводи апеляційної скарги, - аж 13 липня 2026 року, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом (стаття 126 ЦПК України).
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає за необхідне залишити додаткові пояснення представниці скаржника без розгляду.
Також 13 липня 2026 року через підсистему «Електронний суд» відповідачка ОСОБА_4 надіслала на адресу апеляційного суду додаткові пояснення з клопотанням про долучення цих пояснень до матеріалів справи та прийняти їх до розгляду.
Вирішуючи це клопотання апеляційний суд зазначає наступне.
Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (частина 5 статті 174 ЦПК України).
06 квітня 2026 року апеляційний суд, відкриваючи апеляційне провадження, визначив учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 27 квітня 2026 року. Відповідачка ОСОБА_4 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, а 13 липня 2026 року, тобто після спливу терміну, який визначив суд, ОСОБА_4 подала письмові пояснення, в яких висловила заперечення на апеляційну скаргу.
Між тим, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом (стаття 126 ЦПК України).
Відповідачка ОСОБА_4 не просила дозволу подати письмові пояснення, а суд за межами строку для подання відзиву на апеляційну скаргу не визнавав їх подання необхідним. Тому ці пояснення апеляційний суд залишає без розгляду
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агентство «Медиус-Плюс» залишити без задоволення. 
Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 07 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 20 травня 2026 року.