Справа № 173/1086/26
Номер провадження1-кп/173/132/2026 

В И Р О К 
іменем України

10 липня 2026 року м. Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі: 
головуючого судді         ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання      ОСОБА_2 ,
прокурора          ОСОБА_3 ,
обвинуваченого        ОСОБА_4 ,
захисника          ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12026041430000137 від 01 березня 2026 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Середнє Водяне, Рахівського району, Закарпатської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, військовослужбовця військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період, стрільця 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 4 стрілецької роти 2 батальйону військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-ВСТАНОВИВ:
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.09.2025 року № 282 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпеченні з 26 вересня 2025 року і вважати таким, що з 26 вересня 2025 прийняв справу та посаду і приступив до виконання службових обов`язків.
Згідно зі ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі Статут внутрішньої служби ЗС України) солдат ОСОБА_4 , є військовослужбовцем і зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, ст. 41 Конституції України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, додержуватися правил поведінки військовослужбовців, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, берегти державне майно, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять про Збройні Сили України в цілому.
Відповідно до ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі Дисциплінарний статут ЗС України), військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця бездоганно та неухильно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, застосовувати зброю лише в бойовій обстановці, а в мирний час у виняткових випадках, відповідно до вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Отже, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України (далі - Статут), бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Так, військовослужбовець ОСОБА_4  згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.01.2026 № 14 перебував у відрядженні до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалася на території АДРЕСА_2 .
28.02.2026 близько 09 год. 30 хв., більш точного часу встановити не виявилося можливим, солдат ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем розташування військової частини НОМЕР_2 , а саме поблизу підземного бліндажа, розташованого в лісосмузі, поблизу АДРЕСА_2 та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті сталих неприязних відносин вступив у конфлікт із солдатом військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 .
Під час конфлікту у ОСОБА_4 виник прямий умисел на заподіяння ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень. Так, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення тяжкого тілесного ушкодження та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 дістав ніж, який мав при собі та носив на поясному ремені в ножнах, після чого, тримаючи ніж у правій руці та перебуваючи у безпосередній близькості до ОСОБА_6 , цілеспрямовано наніс один удар лезом вказаного ножа в ділянку правої половини грудної клітки потерпілого.
У результаті умисних протиправних дій ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_6 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення правої половини грудної клітки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення визнав. Пояснив, що 28.02.2026 біля бліндажу в с. Новогригорівка між ним та потерпілим виник конфлікт з приводу нецензурної лайки в бік померлих батьків. У потерпілого був ніж, він хотів кидатись на нього, але він витягнув ніж з його руки, хотів налякати, однак завдав один удар в його праву сторону грудної клітини. Після скоєного пішов до командира, про все розповів та викликали швидку. Потерпілому на лікування скидав 4000 грн. У вчиненому розкаюється. 
Оскільки обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та приймаючи до уваги, що прокурор та потерпілий, також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає не доцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин скоєння злочинів, які ніким не оспорюються.
Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, питання визначення виду та міри покарання залишив на розсуд суду. 
Прокурор у судовому засіданні зазначив, що під час судового розгляду встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинено обвинуваченим, який критично ставиться до скоєного, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро розкаявся, просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим та призначити покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та вирішити питання щодо речових доказів.
Враховуючи викладене, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого, частково дослідивши матеріали кримінального провадження, у тому числі ті, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при встановлених судом обставинах доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Обставиною, яка пом`якшує покарання суд, відповідно до положень ст. 66 КК України визнає щире каяття.
Обставин, яка обтяжує покарання, відповідно до положень ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Згідно з досудовою доповіддю органу пробації від 08.07.2026 року, складеної стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 згідно з якої орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення оцінює як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінується як високий. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи можливо без ізоляції від суспільства.
Разом з цим, висновок досудової доповіді органу пробації носить рекомендаційний характер і має бути ґрунтовно оцінений судом разом з іншими даними, що характеризують особу обвинуваченого, а тому суд не приймає його до уваги.
Згідно з роз`ясненнями п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, «Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів».
Крім того, необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, відповідно до якої окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Судом враховано, що ОСОБА_4 критично ставиться до скоєного, має постійне місце проживання, є військовослужбовцем, раніше не судимий, наявність обставини, що пом`якшує покарання – щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що вчинене ним кримінальне правопорушення віднесене до тяжкого злочину, суд вважає за необхідне визначити йому міру покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України.
На думку суду призначене покарання у виді позбавлення волі буде мати стримуючий ефект до вчинення в подальшому кримінальних правопорушень. Беручі до уваги зазначене вище, суд вважає за доцільне застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, оскільки останній усвідомив що накоїв, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, вибачився перед потерпілим, критичне ставлення обвинуваченого до скоєного, просив надати можливість продовжити службу в ЗСУ, а тому його виправлення можливе без реального відбування покарання. Суд вважає можливим надати можливість обвинуваченому виправитись та інтегруватись у суспільство без відбування призначеного покарання. При цьому, слід покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», не лише покарати за вчинення кримінального правопорушення, а й здійснити виправлення особистості, а також запобігти вчиненню нею так і іншими особами злочинів.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України.
Запобіжний захід у підготовчому судовому засіданні та під час судового розгляду зазначеного кримінального провадження не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженню відсутні.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 100, 349, 363-368, 370, 371, 374, 376, 395 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Згідно з ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за засудженим ОСОБА_4 на час проходження ним військової служби покласти на командира відповідної військової частини.
Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку суду.
Речові докази:
-Зразки крові потерпілого та обвинуваченого передані на зберігання до камери зберігання речових доказів ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області відповідно до квитанції про отримання на зберігання речових доказів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження, номер книги обліку речових доказів – 951, порядковий номер – 153 – знищити;
-мобільний телефон чорного кольору в чорному чохлі переданий під зберігальну розписку обвинуваченому ОСОБА_4 залишити останньому за належністю;
-Ніж з ножнами вилучений 01.03.2026 під час проведення огляду речей – знищити;
-Флісову чорну кофту, флісову оливкову кофту, військову оливкову куртку передані на зберігання до камери зберігання речових доказів ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області відповідно до квитанції про отримання на зберігання речових доказів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження, номер книги обліку речових доказів – 951, порядковий номер – 147 – повернути потерпілому ОСОБА_6 за належністю.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Суддя:          ОСОБА_1