П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 липня 2026 року місто Київ 
справа № 757/26224/24
провадження № 22-ц/824/296/2026 

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів – Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Хасанової А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Левківським Богданом Казимировичем, 

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року, постановлену у складі судді Соколова О.М.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління соціального захисту населення Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просив суд встановити факт, що громадянин України ОСОБА_1 здійснює постійний сторонній догляд за своєю рідною матір`ю – громадянкою України ОСОБА_3 , яка за станом здоров`я, згідно Довідки серії 12 ААГ номер 265981, виданої 01 квітня 2024 року відповідно до Акту огляду медико-соціальної експертної комісії, у наслідок загального захворювання, потребує постійного стороннього догляду довічно, як особа з інвалідністю першої групи «А».
Посилався на те, що оскільки заявник є єдиним сином ОСОБА_3 , єдиним повнолітнім членом сім`ї здатним здійснювати догляд за паралізованою матір`ю, виникає необхідність у підтвердженні цього факту, який має юридичне значення оскільки, від встановлення цього факту залежить виникнення у заявника прав та обов`язків, визначених чинним законодавством України. Разом з тим, встановлення судом вказаного факту необхідно для отримання права на відстрочку від мобілізації до лав Збройних сил України. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , УСЗН Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення.
Суд мотивував відмову тим, що законодавством визначено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка за станом здоров`я потребує соціальної послуги з догляду, про встановлення якого просить заявник, у зв`язку з чим такий факт не може встановлюватися в судовому порядку в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Левківський Б.К. подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та принципи цивільного судочинства. Вказаний в оскаржуваній ухвалі позасудовий порядок встановлення факту не стосується обставин цієї справи, оскільки заявник не намагається отримати кошти по догляду за матір`ю. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 лютого 2025 року зупинено апеляційне провадження в цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 214/3475/24.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 березня 2026 року провадження в цій справі поновлено та призначено розгляд апеляційної скарги у судове засідання. 
В судове засідання не з`явились учасники справи, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету представника заявника ОСОБА_1 адвоката Левківського Б.К. та Управлінню соціального захисту населення Печерської РДА, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції суду до електронного кабінету. Конверт з повісткою направлений ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , на поштову адресу повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини 8 статті128 ЦПК України вважається врученим адресату.
Будь-яких заяв щодо причин своєї неявки учасники справи суду не надали.
З урахуванням встановлених обставин щодо повідомлення учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, колегія суддів, зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність.
Оскільки рішення ухвалене за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 268 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення – про здійснення ОСОБА_1 догляду за своєю паралізованою матір`ю, заявник обґрунтовував тим, що від такого факту залежить виникнення у останнього прав та обов`язків, визначених чинним законодавством України, зокрема: 1. Законом України від 19 червня 2003 року № 966-ІV «Про соціальні послуги», 2. Законом України від 21 жовтня 1993 року №3543-ХП «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», 3. Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" 4. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року №588 «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги». 5. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560, якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Разом з цим встановлення факту догляду породжує для заявника виникнення прав та обов`язків щодо отримання соціальних пільг і виплат, а також виникнення прав та обов`язків, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Згідно частини 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 лютого 2025 року зупинено апеляційне провадження в цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 214/3475/24.
6 квітня 2026 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду ухвалив постанову, предметом розгляду якої було спірне процесуальне питання щодо юрисдикційності (належності до сфери судового розгляду) заяв про встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка його потребує за своїм станом здоров`я.
Верховний Суд зазначив, що передача справи на розгляд об`єднаної палати дозволить забезпечити єдність судової практики.
У постанові від 6 квітня 2026 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду дійшов наступних висновків.
Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
З приводу останнього речення Конституційний Суд України зазначив, що передбачене визначення в законі інших випадків підвідомчості справ судам спрямоване на підвищення ефективності реалізації та захисту прав і свобод людини і громадянина (див.: Висновок Конституційного Суду України у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016).
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження, визначений Главами 1 і 6 Розділу ІV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Отже, окреме провадження як вид непозовного цивільного судочинства характеризується, зокрема, специфікою процесуальної форми розгляду справ окремого провадження, зумовленої спеціальною метою та особливим об`єктом судового захисту.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).
Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України, а саме якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Коло таких інших фактів обмежено тими, що пов`язані з реалізацією особистих та майнових прав фізичної особи. Отже, до предмету судової діяльності в цьому аспекті не належить встановлення юридичних фактів, завдяки яким фізичні особи реалізують свої публічні права.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:– факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; – заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; – чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
З таких критеріїв виходила й Велика Палата Верховного Суду у постановах
від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Факти, що мають юридичне значення встановлюються судом в порядку цивільного судочинства. Поряд із цим Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на наявність позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Можна стверджувати про існування позасудового порядку встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо встановлення такого порядку передбачено як мета відповідного порядку. Поряд із цим в багатьох процедурах набуття прав існує стадія з`ясування фактів (обставин) на підставі певних документів (доказів), однак встановлення таких фактів не має значення кінцевої мети такої процедури, а слугує досягненню іншої мети.
Тобто, якщо в певній процедурі (зокрема, адміністративній) встановлення юридичного значення певного життєвого факту (обставини) має допоміжне значення для прийняття певного правового рішення (визначення, встановлення правового статусу, надання права, звільнення від обов`язку тощо), таку процедуру не можна вважати порядком встановлення факту, що має юридичне значення.
Отже, при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито – закриває провадження у ній (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17).
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи – залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина четверта статті 315 ЦПК України, частина шоста статті 294 ЦПК України).
Таким чином, при розгляді цивільних справ суди встановлюють факти, що мають юридичне значення, передбачені частиною першою статті 315 ЦПК України або інші факти, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, в порядку окремого провадження, якщо встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка його потребує за своїм станом здоров`я.
Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов висновку, що законодавством встановлено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка його потребує. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 квітня 2026 року у справі № 214/3475/24 зазначив, що такий висновок відповідає положенням чинного законодавства.
У справі, що переглядається, у тому числі, з метою отримання права на відстрочку від призову на військову службу заявник просить встановити факт, що він є єдиною особою, зайнятою постійним доглядом за своєю матір`ю, яка потребує такого догляду за станом здоров`я та заявляє, що він є єдиним родичем, котрий може здійснювати такий догляд.
Догляд вдома, денний догляд є базовою соціальною послугою, для отримання якої особа або її представник має звернутись із заявою про надання соціальної послуги за місцем свого проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади, який після оцінювання потреби особи/сім`ї у соціальних послугах приймає рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг, яке може бути оскаржено до суду (пункт 1 частини шостої статті 16, частина перша статті 19, стаття 20, частини перша, четверта статті 21 Закону України «Про соціальні послуги»).
Підставою для відмови особі, яка звернулася із заявою, у наданні соціальних послуг є відсутність потреби осіб/сімей, які належать до вразливих категорій населення або перебувають під впливом чинників, що можуть зумовити потрапляння у складні життєві обставини, в соціальних послугах за результатами оцінювання потреб особи/сім`ї (пункт 42 Порядку організації надання соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 587).
Таким чином, законодавством визначено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка за станом здоров`я потребує соціальної послуги з догляду, про встановлення якого просить заявник, у зв`язку з чим такий факт не може встановлюватися в судовому порядку в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства.
Суд застосовує норми права з урахуванням принципу розумності та справедливості.
У цьому контексті Верховний Суд зазначає, що законодавець аналогічним чином унормував позасудовий порядок встановлення факту здійснення особою постійного догляду у чинному законодавстві про мобілізаційну підготовку та порядок мобілізації.
Зокрема, у місцевому органі виконавчої влади перебачено створення комісії із встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду), яка, з урахуванням наданих районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки матеріалів, складає про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду). Зазначений акт є одним із документів, які надаються військовозобов`язаним до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ((пункт 9 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пункт 62, додаток 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560).
У цій справі відсутні дані, що заявник як надавач соціальних послуг звертався із заявою до компетентних органів та був включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг або отримав відповідну відмову.
Оскільки розгляд заяви ОСОБА_1 віднесено до повноважень інших органів і за законом не підлягає судовому розгляду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Левківським Богданом Казимировичем, залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач 

А.М. Стрижеус