Дата документу 27.08.2026 Справа № 334/8023/25

Запорізький Апеляційний суд

 
Єдиний унікальний №334/8023/25 Головуючий у 1- інстанції Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/1876/26 Суддя-доповідач Мінгазов Р.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
27 серпня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Мінгазова Р.В.,
суддів: Бредуна Д.С.,
Подліянової Г.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2026 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є споживачами послуг, які Концерн «Міські теплові мережі» надає за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем за вказаною адресою за період з 01.03.2018 по 31.05.2025 було надано послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 46056,29 грн. Відповідачами за вказаний період нарахування сплачувались частково, а тому станом на 31.05.2025 сума накопиченої непогашеної заборгованості за вказаний період становить 46056,29 грн., яку позивач просить стягнути разом з понесеними ним судовими витратами у вигляді судового збору.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2026 року позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, задоволено.
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у сумі 46056,29 грн.
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у сумі 2422,40 грн. в рівних частках - по 1211,20 грн. з кожного.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2026 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та судового збору в сумі 1211,20 грн. та ухвалити нове рішення яким стягнути з ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послугу централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та витрати по сплаті судового збору .
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не вправі був стягувати заборгованість в солідарному порядку, оскільки ОСОБА_1 не укладав з позивачем будь-яких договорів на постачання та отримання комунальних послуг в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно не отримував комунальні послуги, так як за цією адресою не мешкає з травня 2019 року по теперішній час, а фактично за зазначеною адресою мешкає та одноособово користується послугами лише ОСОБА_3 .
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що Концерн «Міські теплові мережі», на підставі статуту, здійснює виробничо-технічну діяльність, спрямовану на виробництво теплової енергії, її розподілення для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше.
За відсутності письмово укладеного договору, між Концерном «Міські теплові мережі» та відповідачами виникли фактичні правовідносини, в рамках яких Концерн здійснював надання за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які ними споживаються.
З 01 листопада 2021 року між позивачем та відповідачами укладено Типовий індивідуальний договір № 603705951 про надання послуги з теплової енергії, послуги гарячої води.
Відповідачі, у тому числі і апелянт, зареєстровані у вказаній квартирі та є споживачами зазначених послуг.
За вищезазначеною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , за яким за період часу з 01.03.2018 до 31.05.2025 позивач надавав відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на суму 46056,29 гривні. 
Відповідачі в добровільному порядку заборгованість не сплачують.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким проводились нарахування. Свої зобов`язання щодо надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) позивач виконав в повному обсязі, що не спростовується відповідачами. Відповідачі, у свою чергу, порушили свої зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим за період з 01.03.2018 до 31.05.2025 мають заборгованість у сумі 46056,29 гривні.
Колегія суддів частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», Цивільного Кодексу України, а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 (далі – Правила № 630) від 21 липня 2005 року.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610, 611 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.
Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Відповідно до ст.ст. 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Частиною 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Колегія суддів відхиляє довід апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_1 не проживає за місцем надання послуг, то він має бути звільнений від обов`язку по їх сплаті.
Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження.
Згідно з п.п. 29, 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005, які діяли до 01.05.2022, у споживача є право, а у надавача послуг кореспондуючий обов`язок, зменшувати розмір плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з фактичного місця проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).
Відповідно до абзацу 2 пункту 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою КМУ від 21.08.2019 № 830, споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.
Як правильно зазначив у рішенні суд першої інстанції, відповідачем не надано доказів вчинення дій, спрямованих на відмову від користування послугами Концерну, а також, що він звертався до позивача із заявами, в яких повідомляв про факт свого непроживання у вказаній квартирі у спірний період. Тимчасова відсутність за місцем реєстрації не звільняє споживача від сплати комунальних послуг, зокрема теплової енергії.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що вимога позивача про стягнення заборгованості за період з 01.03.2018 по квітень 2019 року не заснована на наданих доказах, оскільки відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, його проведено за період з лютого 2019 року по червень 2025 року, слід зазначити наступне.
Так з матеріалів справи встановлено, що позивачем проведено розрахунок заборгованості за період з лютого 2019 року по червень 2025 року, розмір якої, з урахуванням сплачених сум становить 46056,29 грн.
Таким чином, визначення позивачем періоду нарахування боргу з 01.03.2018 по 31.05.2025 не впливають на розмір відповідної заборгованості, так само як і зміна періоду нарахування також не змінить розмір нарахованого боргу, у зв`язку з чим, враховуючи відсутність контр-розрахунку відповідача, доводи апеляційної скарги в цій частині не впливають на правильність ухваленого судом першої інстанції рішення та не є підставою для його зміни.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В зв`язку з викладеним, суд виснував, що інші доводи, за вищевказаних обставин не мають суттєвого значення для вирішення спору та не потребують детальної відповіді на кожен з них.
Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального права.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст.141 ЦПК України.
Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Відповідач ОСОБА_1 має ІІ групу інвалідності безтерміново, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною комісією серії 12 ААГ №160387 відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору (а.с. 36).
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції безпідставно стягнув судовий збір з відповідача ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю IІ групи, та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає частковому скасуванню з компенсацією частини судових витрат відповідача ОСОБА_1 в розмірі 1211,20 грн. за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Дніпровськго районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2026 року у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. на користь Концерну «Міські теплові мережі» скасувати.
Судові витрати Концерну «Міські теплові мережі» у вигляді частини судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:      Р.В. Мінгазов

Судді        Д.С. Бредун 

Г.С. Подліянова