| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4792/25 Суддя (судді) першої інстанції: Алла РУДЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кобаль М.І.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Уманьгаз" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Уманьгаз", у якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо надання неточної, неповної та недостовірної інформації на її інформаційний запит від 05 березня 2025 року в частині показів обсягу спожитого газу за особовим рахунком № НОМЕР_1 (попередній - 10433) за період з липня 2015 року по грудень 2015 року та зобов`язати відповідача надати точну, повну і достовірну інформацію на цей запит за вказаний період.
В обґрунтування позову зазначено, що 05 березня 2025 року позивачка звернулась до Приватного акціонерного товариства "Уманьгаз" з інформаційним запитом про надання у табличній формі показів лічильника за особовим рахунком № НОМЕР_1 , а листом від 11 березня 2025 року № 514 відповідач надав інформацію лише починаючи з липня 2015 року, зазначивши, що дані за попередній період не збереглися. Позивачка вважає надані відомості за липень - грудень 2015 року неточними, неповними та недостовірними, оскільки вони не відповідають даним квитанцій про оплату спожитого газу. Право на отримання цієї інформації позивачка обґрунтувала приписами Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у відкритті провадження у справі відмовлено на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Суд першої інстанції виходив із того, що Приватне акціонерне товариство "Уманьгаз" є розпорядником інформації для цілей Закону України "Про доступ до публічної інформації" лише щодо відомостей, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини першої статті 13 цього Закону, а запитувані позивачкою покази обсягу спожитого газу за особовим рахунком стосуються виключно індивідуального спору між побутовим споживачем і постачальником, не становлять суспільного інтересу та не є публічною інформацією. Виснувавши, що відповідач у спірних правовідносинах не є суб`єктом владних повноважень, а спір має приватноправовий характер, суд першої інстанції дійшов висновку про належність спору до юрисдикції цивільних судів.
Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідач є належним розпорядником запитуваної інформації, володіє нею та зобов`язаний надати її на запит. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував положення статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», якою гарантовано право особи на доступ до інформації про неї та встановлено відповідний обов`язок розпорядника. Вважає, що оскаржувана ухвала створює штучні перешкоди у доступі до правосуддя та фактично позбавляє позивачку можливості отримати судовий захист, а відмова у відкритті провадження є проявом надмірного формалізму, що суперечить статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, апелянт вказує на невідповідність ухвали вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначає, що в провадженні того самого суду перебувають інші аналогічні справи за позовами позивачки до цього ж відповідача, за якими провадження було відкрито.
Приватне акціонерне товариство "Уманьгаз" у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а ухвалу - без змін, зазначаючи, що запитувана інформація не є публічною, відповідач не є суб`єктом владних повноважень, а тому спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства; право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву.
Переглянувши оскаржувану ухвалу в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 05 березня 2025 року ОСОБА_1 подала до Приватного акціонерного товариства "Уманьгаз" інформаційний запит про надання показів лічильника за особовим рахунком № НОМЕР_1 , а листом від 11 березня 2025 року № 514 відповідач надав частину запитуваної інформації, зазначивши, що покази за період до липня 2015 року не збереглися. 
Спір виник у зв`язку з наданням відповідачем, на переконання позивачки, неточної, неповної та недостовірної інформації на цей запит.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. 
Пунктом 2 частини першої цієї статті публічно-правовий спір визначено як спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Водночас пунктом 7 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України окремо передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації. 
Наведеній нормі кореспондує частина третя статті 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації", згідно з якою оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників публічної інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Отже, для віднесення спору про доступ до публічної інформації до юрисдикції адміністративних судів визначальним є не наявність у відповідача статусу суб`єкта владних повноважень, а його статус розпорядника публічної інформації. Це прямо випливає зі статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", якою до кола розпорядників інформації віднесено не лише суб`єктів владних повноважень. Зокрема, згідно з пунктом 4 частини першої статті 13 цього Закону розпорядниками інформації визнаються суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Приватне акціонерне товариство "Уманьгаз" є суб`єктом господарювання, що займає домінуюче становище (є природною монополією) на ринку розподілу природного газу, а тому належить до розпорядників інформації в розумінні пункту 4 частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Цю обставину визнав і суд першої інстанції, прямо зазначивши в оскаржуваній ухвалі, що відповідач може бути розпорядником інформації для цілей цього Закону. А отже, спір за позовом фізичної особи до такого розпорядника щодо надання інформації на її запит за своєю правовою природою є публічно-правовим і в силу пункту 7 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України та частини третьої статті 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Наведене узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. У постанові від 20 березня 2025 року у справі № 440/4399/22 Верховний Суд, переглядаючи спір фізичної особи з недержавною некомерційною організацією щодо доступу до інформації, зазначив: "оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників публічної інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. Цьому положенню кореспондує норма пункту 7 частини першої статті 19 КАС України, відповідно до якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації". При цьому Верховний Суд відхилив доводи про непоширення на такий спір юрисдикції адміністративних судів з мотивів відсутності у відповідача статусу суб`єкта владних повноважень.
Ще більш близькими за змістом є висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 804/2618/17, ухваленій за наслідками розгляду в порядку адміністративного судочинства спору фізичної особи з газорозподільним підприємством - природною монополією щодо доступу до інформації на підставі Закону України "Про доступ до публічної інформації". У цій постанові Верховний Суд зазначив: "розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє". Тим самим Верховний Суд підтвердив, що спори фізичних осіб із суб`єктами господарювання - природними монополіями щодо доступу до інформації розглядаються саме в порядку адміністративного судочинства, а питання про те, чи є запитувана інформація публічною і чи володіє нею розпорядник, вирішується під час розгляду справи по суті.
Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, фактично вирішив по суті питання про те, чи є запитувані позивачкою відомості публічною інформацією та чи є відповідач розпорядником саме цієї інформації. Проте ці питання належать до предмета доказування у справі і підлягають з`ясуванню після відкриття провадження, а не на стадії вирішення питання про його відкриття. Установивши статус відповідача як розпорядника інформації, суд першої інстанції не мав правових підстав відмовляти у відкритті провадження з мотивів, які стосуються суті заявлених вимог. 
А отже, висновок суду першої інстанції про належність спору до цивільної юрисдикції є передчасним.
Безпідставним є і залишення поза увагою тієї обставини, що позивачка запитувала інформацію про себе - покази лічильника за власним особовим рахунком. Відповідно до частини другої статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Право особи на доступ до інформації про неї та кореспондуючий обов`язок розпорядника закріплені і у статті 10 цього Закону. Таким чином, звернення позивачки з відповідним запитом охоплюється сферою дії Закону України "Про доступ до публічної інформації", а спір щодо його розгляду є публічно-правовим.
Посилання суду першої інстанції та відповідача на приватноправовий характер спірних правовідносин не спростовує наведеного. Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18 серпня 2022 року у справі № 520/13981/21, про належність до господарської юрисдикції спору щодо ненадання відповіді на запит, ґрунтувався на тому, що відповідний запит було подано виключно на підставі Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а не Закону України "Про доступ до публічної інформації", а запитувана інформація стосувалася банківської таємниці та приватноправових відносин особи з банком, що ліквідується. У цій же справі позивачка обґрунтовує свої вимоги саме Законом України "Про доступ до публічної інформації", а відповідач є суб`єктом господарювання - природною монополією, тобто розпорядником публічної інформації, що зумовлює протилежний висновок щодо юрисдикції.
Згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. За усталеною практикою цього суду право на доступ до суду має бути практичним та ефективним, а надто суворе тлумачення національними судами процесуальних норм не повинно позбавляти особу можливості звернутися до суду для вирішення її вимог по суті (рішення у справах "Bellet v. France" та "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії"). Відмова у відкритті провадження з мотивів, які насправді стосуються суті спору, за наявності підстав для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства є проявом надмірного формалізму і невиправдано обмежує гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист.
Доводи Приватного акціонерного товариства "Уманьгаз" про те, що відповідач не є суб`єктом владних повноважень, не спростовують висновку про адміністративну юрисдикцію спору, оскільки в силу пункту 7 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України для цієї категорії спорів визначальним є статус відповідача як розпорядника публічної інформації, а не наявність у нього владних повноважень. Доводи ж про те, що запитувана інформація не є публічною, стосуються суті спору і підлягають перевірці під час його розгляду, а не на стадії вирішення питання про відкриття провадження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Оскільки цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів, правові підстави для відмови у відкритті провадження за наведеною нормою відсутні.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. 
Оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі та позбавляє позивачку права на її розгляд, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
М.І. Кобаль

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)