Справа № 505/4713/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2026 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Пилипчука О.В.,
з участю секретаря судового засідання Колісник А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Томашпіль цивільну справу
ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: акціонерне товариство «Укрзалізниця» в особі філії «Локомотивна компанія» АТ «Українська залізниця», 
третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України 
вимоги позивача: про стягнення невиплачених при звільненні на пенсію одноразової та додаткової матеріальної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку
представник відповідача: Лунгул Л.А.
представник третьої особи: Костовська В.І.

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
13 квітня 2026 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 348334,76 грн. а саме: одноразову матеріальну допомогу у розмірі дев`яти середньомісячних заробітних плат у зв`язку з виходом на пенсію вперше в сумі 199905,13 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 – 2024 роки в розмірі не менше 50% посадового окладу в сумі 15159,64 грн.; середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців в сумі 133270 грн.
Даний позов обґрунтовано наступним.
Позивач 30.08.1989 року був прийнятий на залізницю в якості дублера помічника машиніста тепловоза і в подальшому до звільнення на пенсію працював на Одеськіій залізниці на різних робочих місцях та посадах.
12.11.2024 позивач був звільнений з залізниці за власним бажанням наказом від 08.11.2024 начальника виробничого підрозділу «Локомативного депо Подільськ» регіональної філії «Українська залізниця» у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах.
На момент звільнення його загальний трудовий стаж роботи на залізничному транспорті складав 35 років 3 місяці і 6 днів. 
По умовах колективного договору Котовського (Подільського) локомотивного депо, який укладений між адміністрацією депо і профспілковим комітетом на 2011-2015 роки (пройшов реєстрацію в місцевих органах влади і пролонгований на всі наступні роки в тому числі на 2025 рік) п.4.17 передбачено наступне : у разі звільнення працівника за власним бажанням на пенсію вперше (в тому числі на пільгових умовах) йому виплачується одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи в галузі. При стажі роботи 15 і більше років виплачується п`ять основних середньомісячних заробітків. При стажі від 35 до 40 років для чоловіків виплачується додатково чотири середньомісячні заробітки.
Середній заробіток на день звільнення складав 22211, 68 грн.
Сума матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію складає 9 середньомісячних заробітків (9х 22211,68 = 199905,12 грн.
Також колективним договором локомативного депо передбачена виплата щорічної одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі не менше 50 % тарифної ставки або посадового окладу , як правило до наданої відпустки. По рішенню комісії матеріальна допомога на оздоровлення може виплачуватися і в більшому але не меншому розмірі. 
За 2022-2024 роки позивач таку допомогу не отримував при тому, що щорічна відпустка йому надавалась за вказані роки.
В червні 2022 року йому надавалась відпустка у розмірі 14 календарних днів. Заяву про надання матеріальної допомоги він подавав, але така допомога йому виплачена не була. За рішенням АТ «Укрзалізниця» всі додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, в тому числі на оздоровлення призупинені. Тарифна ставка позивача на час надання відпустки в червні складала 54,12 грн. за годину роботи. Місячна тарифна ставка – 9016,40 грн. ( визначається за формулою: річна норма годин ділиться на 12 місяців і множиться на часову тарифну ставку – 2000:12х54,12=9016,40). 50% від окладу – 4508,20 грн, це сума матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік , яку позивачу мало виплатити підприємство при наданні відпустки.
В 2023 році щорічна відпустка була надана в жовтні, на той час посадовий оклад з 01.07.2023 був підвищений на 10% і складав 9876,62 грн. – 50% від посадового окладу (кошти на оздоровлення) – 4938,31 грн.
В 2024 році щорічна відпустка позивачу було надана теж у жовтні, на той час його оклад складав 11426,56 грн., 50% від окладу 5713,13 грн.
Повний розрахунок, включаючи одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію і невиплачені суми матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 – 2024 роки, які йому адміністрація повинна була виплатити при звільненні складають 215064,76 грн. Це та сума яка повинна була бути нарахована та виплачена у день звільнення позивача.
За час затримки розрахунку роботодавець зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток, але не більше як за шість місяців затримки повного розрахунку. Середня заробітна плата на час звільнення складала 22211,68 грн. Загальна сума на час затримки розрахунку складає: 22211,86х6=133270 грн.
Роботодавцем не було повідомлено позивача про всі нараховані суми у день звільнення. Зокрема в наказі про звільнення відсутня інформація про матеріальну допомогу на оздоровлення. В наказі зазначено лише про компенсацію невикористаних за попередні роки 20 днів відпустки та про виплату дев`яти середньомісячних заробітків.
Після звільнення позивач звертався до адміністрації з вимогою про виплату йому вихідної допомоги в розмірі 9 середньомісячних заробітних плат, а також матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 і 2024 роки, але йому у виплатах було відмовлено, так як такі виплати проводяться по графіку, але конкретну дату виплати встановлено не було, розрахунок мав бути приблизно в першій половині 2025 року, що не було зроблено до теперішнього часу. 
Виплату одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію не було проведено своєчасно а підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» в якому йдеться про призупинення виплат всіх видів матеріальної допомоги.
Законодавством України не передбачено прав роботодавця в односторонньому порядку зупиняти чи призупиняти дію колективного договору, а надає можливість лише ініціювати такі дії.
Таким чином роботодавець не виконав обов`язок провести з позивачем повний розрахунок, чим порушив його права.
Позивач вказує, що не отримував письмового повідомлення від роботодавця про суму заборгованих коштів і не знав яку суму заборгував йому роботодавець, так як ці суми не були нараховані та не були зазначені в наказі про звільнення.
Позивач добросовісно чекав на добровільну виплату за боку роботодавця. Не дочекавшись виплат позивач звернувся з позовом до суду. 
01 травня 2026 року відповідачем акціонерним товариством «Українська залізниця» подано до суду відзив, згідно якого останній просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. У випадку задоволення позовних вимог повністю або частково, просить суд зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 95%. Судові витрати покласти на позивача.
Відзив мотивовано наступним.
Відповідно до ст. 11 закону № 2136-ІХ на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 1.1.4 витягу із протоколу № Ц-54/31 Ком. т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, ухвалено призупинити виплату працівникам інших додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно із рішеннями правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. 
Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію за віком в сумі 199905,13 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 133270,00 грн. та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 у розмірі 15159,64 грн. 
Щодо виплати матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком в розмірі дев`яти середньомісячних заробітних плат в сумі 199905,12 грн. 
Пункт 4.17 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Локомотивне депо Подільськ 2011-2015 р.р., зареєстрованого УСЗН Котовської міської ради за №11 26.12.2014 (далі – колективний договір) передбачає при звільненні працівників у зв`язку з виходом на пенсію за віком одноразову грошову допомогу у розмірі не більше п`яти середньомісячних заробітків в залежності від стажу роботи у галузі. Зазначений колективний договір має статус колективного договору структурного підрозділу АТ "Укрзалізниця".
Крім того, у випадках звільнення працівника за власним бажанням на пенсію при виникненні права на пенсію, але не пізніше трьох місяців, передбачена виплата додаткової грошової допомоги в залежності від стажу роботи в галузі до 5 середньомісячних заробітків. 
Протоколом засідання комісії по встановленню трудового стажу на залізничному транспорті від 21.10.2024 №18 встановлений стаж роботи Позивача – 35р.03м.06дн. та право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до п. 4.17 Колективного договору в розмірі 9 середньомісячних заробітків у розмірі 199905,12 грн. 
06.09.2022 працюючим та звільненим працівникам спільним листом адміністрації АТ «Укрзалізниця» та профспілки залізничників і транспортних будівельників №Ц/3-91/1459/ЦПроф/30-22 від 06.09.2022 надано роз`яснення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», що дасть змогу змінити рішення правління, працівники, звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить. 
З витягу з протоколу № Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 вбачається, що на засіданні правління ухвалено рішення про здійснення нарахування та виплати працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/ будуть звільнені у період з січня по грудень 2024 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди, виплати яких були призупинені відповідно до підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.). 
Проте, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, згідно з рішенням штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25, листом від 04.04.2025 № Ц-5-1.5-25/122-25 у зв`язку з погіршенням фінансового стану товариства та проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності відповідача, починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено.
Відповідач в цілому не погоджується із заявленою вимогою, оскільки виплата матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію була призупинена, тобто відтермінована в часі в рамках повноважень, наданих роботодавцю законом № 2136 ІХ, відповідачем не відмовлено в їх виплаті. При стабілізації фінансового стану відповідача, зазначені виплати будуть відновлені першочергово, що також підтверджується в листі від 04.04.2025 № Ц-5-1.5-25/122-25.
Щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 15159,64 грн., то пунктом 4.16 колективного договору передбачено, що працівникам депо за письмовою заявою надається впродовж року разова допомога на оздоровлення, як правило, при виході у відпустку в розмірі, не менше 50 % тарифної ставки або посадового окладу.
27.06.2024 на засіданні правління АТ "Укрзалізниця" (оформлено протоколом від 28.06.2024 № Ц-72/369-2024) ухвалено низку рішень, що стосуються виплати матеріальної допомоги на оздоровлення.
Зокрема, пунктом 4 протоколу від 28.06.2024 № Ц-72/369-2024 визначено, що можливість та умови нарахування і виплати працівникам АТ "Укрзалізниця" та особам, які перебували в трудових правовідносинах з АТ "Укрзалізниця" під час дії рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), матеріальної допомоги на оздоровлення, за період з 24.02.2022 по 30.06.2024, в розмірі та на умовах, передбачених колективними договорами АТ "Укрзалізниця", регіональних філій, філій і їх структурних (виробничих) підрозділів, визначати окремими рішеннями правління на кожен рік. При цьому можливість та умови таких виплат за 2022 рік визначити не пізніше грудня 2024 року.
У 2024 році матеріальна допомога на оздоровлення Позивачу була виплачена у вересні 2024 року у розмірі 30% посадового окладу, відповідно до рішення правління (Витяг з Протоколу рішення правління №Ц-82/39 від 27.06.2024), що підтверджується розрахунком заробітної плати за жовтень 2024 року, платіжною відомістю №143/321 та платіжною інструкцією від 26.09.2024 №704387 у розмірі 2711,00 грн.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Крім того, що виплата, яка є предметом спору у даній справі призупинена, необхідно також зазначити, що відповідно пункту 3 ст. 10 закону № 2136-ІХ роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
У зв`язку з необхідністю відновлення пошкодженої та знищеної ворогом інфраструктури АТ «Укрзалізниця» понесла величезні витрати, гуманітарні евакуаційні перевезення, що здійснювалися АТ «Укрзалізниця» на безоплатній основі, також потребували значних коштів. Всі зазначені факти значно ускладнювали та на теперішній час продовжують ускладнювати виконання фінансових зобов`язань відповідача. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави», відповідач є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.
Військова агресія російської федерації проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати активів та майна Товариства, які з кожним місяцем військової агресії тільки зростають.
У лютому 2025 року Київською школою економіки опубліковано «Звіт про прямі збитки інфраструктури від руйнувань внаслідок військової агресії Росії проти України станом на листопад 2024 року», згідно якого, станом на кінець 2024 року прямі збитки залізниці оцінюються в 4,3 мільярди доларів (витяг зі звіту додається). Крім того, у лютому 2026 року Київською школою економіки опубліковано «Звіт про непрямі фінансові втрати економіки внаслідок військової агресії росії проти України до кінця 2026 року», згідно якого з 2022 року і по 2026 рік непрямі втрати по залізничному транспорту становлять понад 10 млрд. доларів збитків. 
На початку 2026 року оголошено про технічний дефолт відповідача. 
У складних умовах збройної агресії основною метою діяльності відповідача є забезпечення безперебійного перевізного процесу, а не вдосконалення діяльності та процесів Товариства. Всі сили та ресурси відповідача спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни.
Крім того, настання обставин непереборної сили не підлягає доказуванню відповідачем, оскільки це є загальновідома інформація. Зазначені обставини непереборної сили (військова агресія російської федерації проти України) засвідчені Торгово-промисловою палатою України 28.02.2022 року документом № 2024/02.0-7.1, який також є у відкритому доступі на офіційній інтернет - сторінці Торгово промислової палати України.
Таким чином, з початку воєнної агресії (з 24.02.2022 року) підприємство не могло нормально здійснювати роботу з причин, що від нього не залежали. 
Відтак, з врахуванням наведеного, на думку відповідача, відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку, передбаченого статтею 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Розмір заявленого позивачем до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 133270,00 грн.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14 623цс18) виснувала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України
Розглядаючи подібні спори після 19 липня 2022 року, суд повинен брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи (зокрема, розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо).
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Ухвалою Томашпільського районного суду від 14 квітня 2026 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 02 червня 2026 року.
01 травня 2026 року відповідачем акціонерним товариством «Українська залізниця» подано до суду відзив.
01 травня 2026 року відповідачем акціонерним товариством «Українська залізниця» подано до суду заяву про застосування строку позовної давності.
Ухвалою Томашпільського районного суду від 02 червня 2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду на 09 липня 2026 року. 
Ухвалою Томашпільського районного суду від 09 липня 2026 року розгляд справи відкладено на 15 липня 2026 року. 
Доводи учасників процесу.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, за обставин викладених у позові та просив його задовольнити. Пояснив, що він пропрацював на залізниці 35 років. Просить щоб виплатили належне йому при звільненні. Вказав, що на роботі заробив купу болячок. В колективному договорі при звільненні па пенсію передбачено виплата 9 окладів. Казали, що будуть виплачувати з затримками, потім були довші затримки, потім сказали, що виплачувати не будуть, і заборгованість по оздоровчих також. На даний час суми не виплатили. 
Представник відповідача, ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Такий строк може бути поновлено, якщо пройшло не більше року, а пройшло більше року. Також пропущено строк на звернення до стягнення матеріальної допомоги. В 2024 році матеріальна допомога була виплачена в розмірі 30%. Просить зменшити розмір відповідальності до розмірів, які суд визнає розумними.
На запитання головуючого також доповнив, що були винесені накази правління якими призупинено розмір виплат матеріальної допомоги у зв`язку з воєнним станом. Це вимушений крок. Спочатку була призупинені всі виплати матеріальної допомоги. Потім частково відновлено, але потім, у зв`язку з погіршенням матеріального стану виплати знову призупинені. 
Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ОСОБА_4 в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Строк заявлений відповідачем не може враховуватися, оскільки відповідач не знав про суми які йому мали нараховувати. 
Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.
Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Судом встановлено, що відповідно до наказу (розпорядження) № 543/ос від 08.11.2024 про припинення трудового договору (контракту) звільнено 12.11.2024 ОСОБА_5 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Наказано компенсувати за невикористані 20 днів відпустки в тому числі 7 днів за період 04.10.2021-31.12.2023; 8 днів за період 01.01.2024-03.10.2024; 5 днів за період 04.10.2024-14.11.2024. Виплатити одноразову матеріальну допомогу у розмірі дев`яти середньомісячних заробітків. 
Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні ОСОБА_1 всього виплачено 10655,07 грн. Належить до виплати в день звільнення 0 грн. Відомостей про матеріальну допомогу на оздоровлення вказане повідомлення не містить.
Відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 30.08.1989 року прийнятий на роботу помічником машиніста тепловозу, 12.11.2024 звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 10-12).
Згідно довідки про середню зарплату, від 15.12.2025, середня зарплата ОСОБА_1 становить 22211,68 грн. Нарахована заробітна плата за вересень 2024 року становить 23488,21 грн, кількість відпрацьованих годин 184, нарахована заробітна плата за жовтень 2024 року становить 0 грн, кількість відпрацьованих годин відсутня. (а.с 20).
Згідно розрахунку оплати середньої зарплати середня заробітна плата ОСОБА_1 становить 22211,68 грн. вихідна допомога : 199905,12 грн. (а.с. 19).
Відповідно довідки про розмір посадового окладу (тарифної ставки) від 17.12.2025 № Т4-2-14/2234 розмір посадового окладу (тарифної ставки) машиніста тепловоза ОСОБА_1 за 1 годину становив з 01.12.2021 року по 30.06.2023 року – 54 грн, 12 коп., з 01.07.2023 року по 31.03.2024 року – 59 грн, 53 коп., з 01.04.2024 року по дату звільнення 12.11.2024 року – 65 грн, 48 коп.
Відповідно протоколу №18 встановлення трудового стажу ОСОБА_1 , стаж на дату виходу на пенсію складає 35 років, 3 місяці та 6 днів. 
Згідно платіжної відомості № 143-321 від 24.09.2024 за жовтень 2024 року ОСОБА_1 виплачено 2711 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення.
Згідно розрахунку заробітної плати за жовтень 2024 року ОСОБА_1 в переліку найменувань виплат наявна: «однор. мат. допомога» та в переліку сум наявна сума "2711 грн.".
Відповідно до витягу з протоколу №Ц-54/31 Ком.т. від 14.03.2022 року на період дії правого режиму воєнного стану в Україні п. 1.1.4 інші додаткові виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги призупинено. 
Судом встановлено, що відповідно до п. 4.16 Колективного договору працівникам щорічно, як правило при виході у чергову відпустку надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі не менше 50 % тарифної ставки чи посадового окладу.
Відповідно до п.4.17 Колективного договору, працівникам при звільненні на пенсію вперше виплачується одноразова матеріальна допомога при стажі роботи більше 15 років в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, крім того, при звільненні на пенсію за власним бажанням при виникненні права на пенсію, але не пізніше трьох місяців, виплачується додаткова допомога за добросовісну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі для чоловіків від 35 до 40 років – чотири середньомісячних заробітки.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який у подальшому неодноразово продовжувався.
Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2, відповідно до якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
З наведеного слідує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є спеціальним законом на період дії воєнного стану щодо застосування окремих положень трудового законодавства.
Відповідно до пункту 5 частини першої ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Разом з тим, відповідно до частини четвертої, сьомої статті 43 Конституції України кожен громадянин має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Законом України «Про оплату праці» визначено економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.
До структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати (стаття 2 Закону України «Про оплату праці»).
Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У статті п`ятій Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.
Згідно з частиною першою, другою ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.
У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Тобто матеріальна допомога на оздоровлення та доплати передбачені, зокрема, трудовим договором, і роботодавець має сплатити вказані кошти працівникові, що є гарантією прав працівника.
Відповідно до частини другої ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно з частиною першою ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
За змістом частини першої ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно з частиною першою ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Відповідно до частини другої ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.
Згідно з частиною першою ст. 14 Закону України «Про колективні договори» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Так, відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії воєнного стану поширюється лише на правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем, і до звільненого працівника не можуть бути застосовані.
Згідно з частиною першою ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підтверджено, що згідно із положеннями ст. 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як убачається із вищевикладеного, при звільненні працівника вирішується питання не лише про виплату заробітної плати, а про виплату всіх сум, на які працівник має право, що належать йому від роботодавця. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Суд не приймає заперечення представника відповідача АТ «Українська залізниця» зазначені у відзиві щодо виплат сум вказаних позивачем в позовній заяві, у зв`язку із зупиненням цих виплат рішенням правління, так як зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку у повному обсязі із працівником, що звільняється.
Відповідно до частини першої ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з частиною другою ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17.
Таким чином, суд приходить висновку, бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні позивача є протиправною, а позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 821/1226/16).
У день звільнення, на підставі ст. 116 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.
Встановлено, що позивача було звільнено 12.11.2024 року, а тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 13.11.2024 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.
Положеннями абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 визначено, що середня заробітна плата для визначення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України) обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Відповідачем при звільненні позивача безпідставно, в порушення встановленого порядку, не виплачена одноразова матеріальна допомога у розмірі 9 середньомісячних заробітків 22211,68 грн. на суму 199905,12 грн.
Судом встановлено, що позивач просить в позовній заяві стягнути матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 15159,64 грн. виходячи, що за 2022 рік не сплачено 50% посадового окладу у розмірі 4508,20 грн., за 2023 рік не сплачено 50% посадового окладу 4938,31 грн. за 2024 рік не сплачено 50% посадового окладу у розмірі 5713,13 грн. 
Відповідач не заперечував проти розміру одноразової матеріальної допомоги та проти розрахунків матеріальної допомоги на оздоровлення.
Суд погоджується з розрахунком матеріальної допомоги на оздоровлення наведеної позивачем, разом з тим відповідачем надано докази сплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік в розмірі 2711 грн.
Таким чином, оскільки відповідачем частково здійснено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, то розмір заборгованості становить 12448,64 грн. (15159,64 грн. - 2711 грн.).
Згідно довідки про середню зарплату, від 15.12.2025, ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за вересень 2024 року становить 23488,21 грн, кількість відпрацьованих годин 184, нарахована заробітна плата за жовтень 2024 року становить 0 грн, кількість відпрацьованих годин відсутня, що свідчить про застосування погодинної оплати праці робітника ОСОБА_1 .
Відтак, середьогодинна заробітна плата ОСОБА_1 , за останні два місця, що передували звільненню, становить 127,65 грн (23488,21 грн. /184 год).
Оскільки відповідача було звільнено 12 листопада 2024 року то період затримки розраховується з наступного дня після звільнення (з 13 листопада 2024 року) і обмежується 6 місяцями.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
За таких, встановлених судом обставин справи, враховуючи, що строк затримки виплати належних ОСОБА_1 при звільненні сум, з урахуванням дати звільнення 12 листопада 2024 року, не проведення повного розрахунку, але не більш як шести місяців - становить 131 дні (з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового часу», яким зупинена дія ст. 73 КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів). З урахуванням розміру середньогодинної заробітної плати та 8 годинного робочого дня середньоденна заробітна плата позивача становить 1021,20 (127,65 х 8) грн свідчить про те, що розмір середнього заробітку останнього за вказаний період становить 133777,20 грн (1021,20 грн. х 131 робочий день), а не 133270 грн, які розраховані позивачем шляхом множення середньомісячного розрахунку на кількість місяців.
Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України наведених у п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 13.10.2020 у справі № 712/9213/18, визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Таким чином, суд визначає суму, що підлягає стягненню без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку є обов`язком роботодавця та працівника.
Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Як встановлено з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільнення в сумі 133270 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути саме вказану суму.
При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача та зменшення середнього заробітку, оскільки, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд вважає, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є пропорційним наслідкам порушення та має виключно компенсаційний характер. Сума середнього заробітку в розмірі 133270 грн є справедливою та співмірною зі встановленим розміром заборгованості на день звільнення. Водночас, сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з цим позовом.
Так, статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Вказана частина визнана такою, що не відповідає Конституції України.
Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16).
Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.
У рішенні Конституційного Суду у справі № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст. 233 КЗпП та ст.ст.1,12 ЗУ «Про оплату праці» і роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Оскільки матеріалами справи підтверджено здійснення неповного розрахунку з позивачем за виплатами, що входять в структуру заробітної плати, підстави для застосування позовної давності до даних вимог відсутні.
Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано порушення його прав з боку відповідача, та частково підтверджено заявлені позовні вимоги, відповідно позов підлягає чатсковому задоволенню.
Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1201,75 грн. (1211,20 х 99,22 %) пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись статями 10, 21, 47, 97, 116, 117, 233, 237-1, 238, КЗпП України, статями 12, 13, 76-89, 90, 95, 141-142, 163, 263, 265, 293, 315, 354 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ « Українська залізниця» в особі філії «Локомотивна компанія» АТ «Українська залізниця», третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України про стягнення невиплачених при звільненні на пенсію одноразової та додаткової матеріальної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку – задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 345623,76 грн. ( триста сорок п`ять тисяч шістсот двадцять три гривні сімдесят шість копійок) а саме: одноразову матеріальну допомогу у розмірі дев`яти середньомісячних заробітних плат у зв`язку з виходом на пенсію в сумі 199905,12 грн. (сто дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот п`ять гривень дванадцять копійок); матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 – 2024 роки в розмірі не менше 50% посадового окладу в сумі 12448,64 грн. (дванадцять тисяч чотириста сорок вісім гривень шістдесят чотири копійки); середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, але не більше як за шість місяців в сумі 133270 грн. (сто тридцять три тисячі двісті сімдесят гривень).
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з АТ « Українська залізниця» в дохід держави 1201,75 грн. (одну тисячу двісті одну гривню сімдесят п`ять копійок) судового збору..
Рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.
Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:
позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт: НОМЕР_2 , виданий 20 червня 2000 року Томашпільським РВУМВС України у Вінницькій області, РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ;
відповідач: АТ « Українська залізниця» ЄДРПОУ:40075815, що знаходиться за адресою: 03150, м.Київ, вул.Єжи Гедройця, 5 в особі філії «Локомотивна компанія» АТ «Українська залізниця» ЄДРПОУ:45865759, що знаходиться за адресою: 01054, м.Київ, вул.Лисенка, 5;
третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, ЄДРПОУ 02659507, адреса: 65012, м.Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19.

Повний текст рішення виготовлено: 16 липня 2026 року
Суддя:		  О. В.  Пилипчук