ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1772/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Пономаренко Т.О. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» (61153, м. Харків, просп. Ювілейний, 54а, оф. 409; код ЄДРПОУ: 43785169) 	
до 	Приватного підприємства "Глазго-08" (61002, м. Харків, вул. Дарвіна, 12, кв. 49; код ЄДРПОУ: 35974177) 	
про 	стягнення заборгованості 	
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

20.05.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Глазго-08", в якій просить суд стягнути з ПП «ГЛАЗГО-08» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» заборгованість в сумі 47 979,24 грн., що складається з: 3 390,75 грн. 3% річних, нараховані за порушення договірних зобов`язань за період з 01.08.2025 по 30.04.2026, 9 927,69 грн. інфляційні втрати, нараховані за порушення договірних зобов`язань за період з 01.08.2025 по 30.04.2026, 34 660,80 грн. пеня, нарахована за порушення договірних зобов`язань за період з 01.08.2025 по 30.04.2026, а також стягнути з ПП «ГЛАЗГО-08» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн. та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №Є16/05/22 про транспортно- експедиторське обслуговування від 16.05.2022 в частині своєчасної та повної оплати наданих позивачем транспортно-експедиторських послуг.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.05.2026 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» до Приватного підприємства "Глазго-08" про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/1772/26. Вирішено розгляд справи №922/1772/26 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.
05.06.2026 до суду надійшов відзив представника Приватного підприємства "Глазго-08" Коваля О.Ю. (вх.№13702 від 05.06.2026) на позовну заяву, в якому просить суд зменшити пеню з загального розміру 74 335,28 грн. до суми 39 674,48 грн. яка вже була стягнута та сплачена Відповідачем за результатом розгляду справи №922/3282/25, зменшити розмір заявлених позивачем до стягнення судових витрат з оплати правничої допомоги в сумі 10 000,00 грн та ухвалити рішення по справі №922/3282/25, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «ТАЙМІС» до ПП «ГЛАЗГО-08» про стягнення коштів – відмовити в повному обсязі.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.06.2026 прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відзив представника Приватного підприємства "Глазго-08" Коваля О.Ю. (вх.№13702 від 05.06.2026) на позовну заяву.
У відзиві представник відповідача зазначив, що відповідач проти позову заперечує в повному обсязі, що обґрунтовується наступним. Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно розрахунку позивача розмір заявленої позивачем пені становить 34 660,80 грн. яка нарахована за період з 01.08.2025 по 01.05.2026, тобто фактично за період судового розгляду справи №922/3282/25, про що сам позивач зазначає в позові. Тобто, весь цей час сума заборгованості в розмірі 151 113,00 грн. була спірною, а відповідач вживав заходів щодо захисту своїх прав, отже покладення на відповідача відповідальності шляхом нарахування неустойки за вказаний період не відповідатиме принципу справедливості та співмірності. Крім того, за попереднім позовом, як стверджує сам позивач, на його користь було вже стягнуто та сплачено відповідачем за тими ж правовідносинами пеню в розмірі 39 674,48 грн. за результатом розгляду справи №922/3282/25. Таким чином, загальний розмір пені, яку бажає стягнути позивач становить 74 335,28 грн. При цьому, основна сума боргу складала 151 113,00 грн та була сплачена відповідачем добровільно після набрання законної сили рішенням суду від 25.12.2025 по справі №922/3282/25, до відкриття виконавчого провадження та без застосування заходів примусового виконання. З викладеного вбачається, що загальний розмір пені складає 49,2 % (фактично 1/2 частину) від основної суми боргу. Разом з тим, ні під час розгляду справи № 922/3282/25 ні під час розгляду даної справи позивачем взагалі жодним чином не було обґрунтовано та доведено понесення будь-яких збитків від прострочення відповідачем оплати в сумі 151 113,00 грн.
Натомість, як стверджує представник відповідача, до виникнення прострочення з боку відповідача призвели обставини, які не залежали від його волі та пов`язані виключно з недобросовісним виконанням позивачем взятих на себе зобов`язань з організації вантажних перевезень на користь відповідача, що призвело до завдання відповідачу значно більшої шкоди, розмір якої складає 9 492,00 доларів США та 127 493,69 грн. Саме внаслідок пожежі було пошкоджено частину товару разом з упаковкою, а саме: Power Transformer/Трансформатор 1600/35-10 (у кількості 1 одиниця); Power Transformer/Трансформатор 2500/35-10 (у кількості 1 одиниця). Внаслідок цього, відповідач зазнав збитків, пов`язаних з пошкодженням вантажу, а також вимушеними витратами на усунення наслідків пожежі, які полягають в наступному: Збитки від пошкодження товару: Відповідно до умов Контракту вартість товару складає: - Трансформатор 1600/35-10 (1 одиниця) 55 165,00 доларів США; - Трансформатор 2500/35-10 (1 одиниця) 62 060,00 доларів США. Так, в трансформаторі 1600/35-10, 1од. було пошкоджено «контактор» (фото пошкодження додається), який потребував заміни. Вартість комплекту контакторів з 3 шт. складає 150,00 доларів США, таким чином вартість одного контактора складає 50,00 доларів США. Більше того, враховуючи що пожежогасіння здійснювалось піною, виробник наполягав на заміні мастила. Оскільки, у пошкодженому стані товар не міг транспортуватися далі, він вимушено знаходився на складі тимчасового зберігання понаднормовий час (близько двох місяців), під час якого проводилися наступні роботи: вивантаження товару; перевірка всього вантажу (партії товару) на предмет пошкоджень; заходи по усуненню виявлених наслідків пожежі; пошук спеціальних транспортних засобів та завантаження товару з метою подальшої доставки. Так, з метою усунення забруднень вантажу, що виникли внаслідок пожежі, відповідачем було укладено з ТОВ «ОХАЙНО» Договір №27/11/2024-1 від 27.11.2024 про надання послуг з миття обладнання, вартість яких склала 5400,00 грн. та була оплачена згідно платіжної інструкції № 98 від 02.12.2024. Таким чином, з наданих відповідачем до матеріалів справи доказів вбачається, що позивачем не було належним чином виконано взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого відповідачу було завдано збитків, загальна сума яких складає 9 492,00 доларів США та 127 493,69 грн., та які не було до сьогоднішнього дня компенсовані позивачем. Враховуючи, що вказані збитки були завдані відповідачу в період введення на території України воєнного стану, систематичних ворожих обстрілів міста Харкова та як наслідок складної економічної ситуації, зазначене також значним чином вплинуло на можливість відповідача своєчасно виконати зобов`язання з оплати послуг ТЕО на користь позивача.
Вказані вище обставини, на думку представника відповідача, свідчить про невідповідність розміру заявленої позивачем до стягнення неустойки в загальному розмірі 74 335,28 грн наслідкам порушення зобов`язання відповідачем, оскільки така неустойка надмірно велика порівняно зі збитками позивача (які фактично відсутні), а заявлена сума неустойки є надмірним тягарем для відповідача. Водночас, матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором. Отже, враховуючи наведене, встановлення такого значного розміру санкцій, несумісне з принципом розумності, справедливості, та носить некомпенсаційний характер, а є додатковим надходженням для позивача, які б він не отримав, за умови належного виконання відповідачем зобов`язань за договором, у зв`язку з чим, обґрунтованим є зменшення розміру заявленої до стягнення пені та відмова в задоволенні вимоги про стягнення пені при розгляді даної справи, адже судом вже було стягнуто на користь Позивача пеню в розмірі 39 674,48 грн. за результатом розгляду справи №922/3282/25, що відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства. З огляду на зазначене, відмова судом у стягненні на користь позивача пені в розмірі 34 660,80 грн. в рамках розгляду даної справи, не призведе до зменшення загального розміру пені на 100% (адже фактично пеня буде зменшена на 50%) та жодним чином не призведе до нівелювання мети застосування неустойки, адже частково пеня на користь позивача вже була стягнута, отже її компенсаторна функція вже була досягнута.
10.06.2026 до суду надійшла відповідь на відзив представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» адвоката Балла В.В. (вх.№14155 від 10.06.2026) подана до суду як заперечення (на відповідь на відзив).
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.06.2026 прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відповідь на відзив представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» адвоката Балла В.В. (вх.№14155 від 10.06.2026).
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що стягнення 39 674,48 грн у вигляді пені рішенням Господарського суду Харківської області від 25.12.2025 у справі №922/3282/25, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 року, не є підставою для відповідача уникнути відповідальності за неналежне виконання свого грошового зобов`язання. Адже, як вже наголошувалося у позовній заяві по цій справі, суди стягували заборгованість, яка існувала за період до 31.07.2025 року включно, тобто до дати, зазначеної ТОВ «ТАЙМІС» у розрахунку позовних вимог, що відповідачем не заперечується. Водночас повний розрахунок ПП «ГЛАЗГО-08» здійснив лише 01.05.2026.
Як стверджує представник позивача, на позивача у справі не покладається обов`язок з доведення (доказування) спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань. Шкода кредитору, завдана порушенням зобов`язання, презюмується (її не треба доводити). Вимагати сплати суми боргу з урахуванням пені, індексу інфляції, а також 3 % річних за весь час прострочення виконання зобов`язання є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. У даному спорі завдання збитків і обов`язок відповідача сплачувати неустойку не перебувають у жодній залежності між собою. Вищенаведене свідчить, що у ТОВ «ТАЙМІС» наявне право стягувати пеню, інфляційні втрати та 3% річних з ПП ГЛАЗГО-08» за період з 01.08.2025 по 30.04.2026.
Також, як зазначив представник позивача, рішеннями судів усіх трьох інстанцій по справі №922/3282/25 встановлено, що факт завдання збитків не є релевантним щодо позовних вимог ТОВ «ТАЙМІС» до ПП «ГЛАЗГО-08» в межах стягнення заборгованості за Договором №Є16/05/22 про транспортно-експедиторське обслуговування від 16.05.2022 та заявками №ВА26/09/24_03, №ВА27/09/24_01 і №ВА27/09/24_04 до нього — саме за цими заявками у межах даної справи стягуються пеня, інфляційні витрати та 3% річних.
Щодо підстав зменшити розмір неустойки за клопотанням відповідача, представник позивача зазначив, що відповідач не вживав усіх необхідних заходів до виконання зобов`язання. Навпаки, його дії були спрямовані не на конструктивне та добросовісне вирішення питання заборгованості за надані послуги, а на затягування справи і створення перепон у користуванні позивачем його законними правами. Зокрема, у справі №922/3282/25 відповідач подав безпідставний зустрічний позов, який був повернутий судом першої інстанції. Надалі ПП «ГЛАЗГО-08» оскаржувало відповідну ухвалу до апеляційної та касаційної інстанцій, однак як Апеляційний суд, так і Верховний Суд підтвердили її правильність, про що вже зазначалося вище. Подача безпідставного зустрічного позову призвела до зупинення провадження у справі двічі: вперше — ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.10.2025, вдруге — ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2026. Окрім того, на рішення Господарського суду Харківської області від 25.12.2025 відповідач подав апеляційну скаргу, яка була залишена без задоволення. Проте тим не менш, зазначені дії призвели до того, що судове рішення набрало законної сили лише у квітні 2026 року — після винесення постанови Східним апеляційним господарським судом, при тому, що власне провадження у справі було відкрите ще 15.09.2025 року. До всього, під час перегляду рішення суду першої інстанції відповідач повідомляв неправдиві відомості щодо обставин співпраці ПП «ГЛАЗГО-08» та ТОВ «ТАЙМІС», зазначивши про начебто помилковість підписання Акту надання послуг, потім про те, що його нібито хтось змусив підписати цей акт тощо. При цьому, Східний апеляційний господарський суд у постанові від 14 квітня 2026 по справі №922/3282/25 прямо встановив, що відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань за договором з оплати наданих йому послуг.
Отже, як стверджує представник позивача, укладаючи договір на транспортне експедирування, сторони добровільно погодили усі його істотні умови, в тому числі, ціну, строк виконання, штрафні санкції. Тобто відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за вказаним договором, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені договором строки оплати послуг, а саме в разі порушення строків оплати послуг за договором сплатити пеню, відповідач додатково до пені, сплачує 3% річних та інфляційні втрати, встановлені як обов`язок боржника сплатити їх вразі порушення своїх грошових зобов`язань ст.625 ЦК України. При цьому, порушуючи строки оплати, встановлених Договором, відповідач знав про існування санкцій за порушення ним договірних зобов`язань, а також позивач нагадував йому про санкції у листах-вимогах. При цьому, відповідач уклав вказаний договір, зокрема з метою одержання прибутку, вказаний випадок (порушення відповідачем умов договору) не є винятковим, відповідачем не надано до матеріалів справи належних і достатніх доказів, які б могли свідчити про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, а також будь-яких доказів на підтвердження намагань відповідача виконати зобов`язання за договором вчасно, наявності виняткових обставин, що можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, достовірних і вірогідних доказів на підтвердження власної позиції, з якими законодавство пов`язує можливість суду зменшити штрафні санкції, які позбавляють боржника виконати свої зобов`язання з оплати наявної кредиторської заборгованості, яка виникла до відкриття провадження у справі, а відтак у даній справі відсутні підстави для зменшення штрафних санкцій. Відтак, зменшення розміру пені не лише суперечитиме принципу справедливості та меті інституту неустойки як засобу забезпечення належного виконання зобов`язань, а й матиме негативний ефект, фактично заохочуючи недобросовісну поведінку боржника. У зв`язку з викладеним представник позивача просить суд відмовити у задоволенні відповідного клопотання відповідача.
15.06.2026 до суду надійшло заперечення представника Приватного підприємства "Глазго-08" Коваля О.Ю. (вх.№14407 від 15.06.2026) на відповідь на відзив.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.06.2026 прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи заперечення на відповідь на відзив представника Приватного підприємства "Глазго-08" Коваля О.Ю. (вх.№14407 від 15.06.2026).
У запереченні представник відповідача зазначив, що нарахована позивачем неустойка у формі пені є надмірних тягарем для відповідача та фактично не покликана виконувати в даному випадку компенсаторну функцію, а є засобом збагачення для позивача. Враховуючи вказані обставини, та наведені в своєму відзиві аргументи, відповідач просив суд зменшити нараховану позивачем пеню, оскільки таке право передбачено як чинним Цивільним кодексом України, так і нормами Господарського кодексу України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин та підлягає застосуванню при вирішенні даної справи.
За твердженнями представника відповідача, та обставина, що при розгляді справи №922/3282/25 судами було відмовлено у прийнятті зустрічного позову не спростовує факту завдання Відповідачу збитків від неналежного виконання позивачем взятих на себе зобов`язань в рамках спірних правовідносин. Посилання позивача на складання та підписання сторонами актів не є безумовним свідченням належного виконання позивачем своїх зобов`язань, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації, зазначеної в таких актах. При цьому, як під час розгляду справи №922/3282/25, так і під час розгляду цієї справи позивач не заперечує факт пошкодження вантажу належного відповідачу внаслідок пожежі – загоряння вантажного ТЗ, яким здійснювалось перевезення вантажу на шляху прямування з Румунії до України. Твердження позивача про суперечливість дій відповідача є безпідставним, оскільки причиною цього є саме недобросовісна поведінка позивача.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються інформацією з КП "Діловодство спеціалізованого суду" про доставку електронного листа в електронний кабінет.
Таким чином, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Приймаючи до уваги належне повідомлення відповідача про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.
Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.
16 травня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» (експедитор) та Приватним підприємством «Глазго-08» (клієнт) було укладено договір №Є16/05/22 про транспортно-експедиторське обслуговування (надалі - Договір), відповідно до умов якого на експедитора покладається обов`язок надання клієнту послуг з транспортно-експедиторського обслуговування (ТЕО) експортних, імпортних, транзитних та інших вантажів клієнта, в тому числі з організації перевезень різними видами транспорту, перевалки у портах та надання інших узгоджених сторонами послуг.
Відповідно до п.1.2. Договору послуги надаються на підставі заявки на організацію транспортно-експедиторських послуг та/або додаткової угоди до Договору (надалі - «заявка»), в якій вказуються: вид послуги, вид, найменування вантажу, відправник, отримувач, пункт відправлення та призначення вантажу, розмір плати експедитору та інші погоджені сторонами умови.
У межах цього Договору експедитор зобов`язується організувати на підставі заявки клієнта транспортно-експедиторське обслуговування вантажів та надати узгоджені сторонами послуги (підпункт 2.2.1. пункту 2.2. Договору).
У межах цього Договору клієнт зобов`язаний оплатити рахунки експедитора у строк, передбачений пунктом 4.4. Договору (підпункт 3.2.7. пункту 3.2. Договору).
У відповідності до пункту 4.1. Договору оплата за цим Договором здійснюється клієнтом протягом 5 банківських днів з моменту розвантаження автомобіля на підставі виставленого експедитором рахунку, якщо інше не передбачено погодженою сторонами заявкою, у національній валюті Україні - гривні.
Згідно з пунктом 4.4. Договору клієнт оплачує рахунки експедитора протягом трьох робочих днів з моменту виставлення рахунку шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок експедитора, якщо інше не передбачено заявкою. Датою виставлення рахунку є дата відправлення електронної версії рахунку на електронну адресу клієнта, вказану в розділі 9.11. цього Договору та/або заявці.
Пунктом 4.6. Договору передбачено, що за фактом надання послуг експедитор надає (надсилає) на електронну адресу клієнту електронну версію двостороннього Акту наданих послуг. Клієнт протягом двох днів з дня отримання Акту зобов`язаний направити експедитору підписаний Акт наданих послуг або письмову мотивовану відмову від прийняття послуг.
Згідно з пунктом 5.13. Договору за несвоєчасну оплату виконаних робіт клієнт сплачує експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка підлягала сплаті за кожний день та за весь час такого прострочення, до моменту повного погашення заборгованості.
Цей Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до надіслання письмового повідомлення другій стороні про його розірвання, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань - до моменту їх повного виконання (пункт 9.1. Договору).
Заявка, направлена/передана з використанням засобів електронного зв`язку прирівнюється до оригіналу. Замовлення (заявка) є невід`ємною частиною даного Договору. У випадку виникнення розбіжностей у тлумаченні умов за даним Договором, пріоритетними є умови (відомості), зазначені в Договорі.
В ході співпраці по Договору ТОВ «ТАЙМІС» отримало від ПП «ГЛАЗГО-08» низку заявок на перевезення вантажу з таким порядком оплати:
1. №ВА26/09/24_02 від 26.09.2024;
2. №ВА26/09/24_03 від 26.09.2024;
3. №ВА27/09/24_01 від 27.09.2024;
4. №ВА27/09/24_02 від 27.09.2024;
5. №ВА27/09/24_03 від 27.09.2024;
6. №ВА27/09/24_04 від 27.09.2024;
7. №ВА18/11/24_02 від 18.11.2024;
8. №ВА18/11/24_03 від 18.11.2024;
9. №ВА18/11/24_04 від 18.11.2024;
10. №ВА04/12/24_01 від 04.12.2024;
11. №ВА04/12/24_02 від 04.12.2024.
Таким чином, ПП «ГЛАЗГО-08» звернулося до ТОВ «ТАЙМІС» із замовленнями на організацію перевезення вантажу, внаслідок чого між сторонами виникли правовідносини, засновані на договорі транспортного експедирування.
Як стверджує позивач, ТОВ «ТАЙМІС» виконало свої зобов`язання з організації перевезень вантажів клієнта, проте ПП «ГЛАЗГО-08» систематично порушував платіжну дисципліну та умови Договору і не здійснював належну оплату наданих експедитором послуг або здійснював її із порушенням строків, погоджених між сторонами у заявках.
У зв`язку з чим ТОВ «ТАЙМІС» звернулося до Господарського суду Харківської області щодо стягнення з ПП «ГЛАЗГО-08» на загальну суму 218 034,38 грн.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.09.2025 було відкрито провадження у справі №922/3282/25 за позовом ТОВ «ТАЙМІС» до ПП «ГЛАЗГО-08» про стягнення 218 034,38 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.12.2025 у справі №922/3282/25, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Приватного підприємства «ГЛАЗГО-08» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» 151113, 00 грн. - основну заборгованість за договором на транспортне експедирування від 16.05.2022 №Є16/05/22; 39 674, 48 грн. - пеню за несвоєчасну оплату наданих за договором на транспортне експедирування від 16.05.2022 №Є16/05/22 послуг; 4 139, 20 грн. - 3% річних; 22 894, 38 грн. - інфляційні втрати.
Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що частина виставлених позивачем рахунків на оплату була повністю оплачена відповідачем. Несплаченими залишилися рахунки за заявками від 27.09.2024 №№ВА26/09/24_03, ВА27/09/24_01, ВА27/09/24_04 на загальну суму 151113,00 грн. Здійснивши перерахунок пені та 3% річних у межах здійснених позивачем періодів прострочення по кожній заявці окремо з урахуванням вказаної вище помилки, суд першої інстанції встановив, що арифметично правильний розмір пені становить 39 674,48 грн, а 3% річних 4 139,20 грн. В іншій частині пеня (191,93 грн) та 3% річних (21,73 грн) наховані безпідставно та помилково, а тому задоволенню не підлягають. При цьому, як зазначено судом, вищевказана помилка не вплинула на правильність розрахунку інфляційних втрат у розмірі 22 894,38 грн, а тому позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими.
Як зазначив позивач, судовими рішеннями двох інстанцій встановлена протиправність дій Відповідача у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань з оплати транспортно-експедиційних послуг за договором №Є16/05/22 про транспортно-експедиторське обслуговування від 16.05.2022 (надалі - Договір) та Заявками до Договору (надалі - Заявки) від 26.09.2024 №ВА26/09/24_02 на суму 53.256,00 грн; від 26.09.2024 №ВА26/09/24_03 на суму 50.371,00 грн; від 27.09.2024 №ВА27/09/24_01 на суму 50.371,00 грн; від 27.09.2024 №ВА27/09/24_02 на суму 53.256,00 грн; від 27.09.2024 №ВА27/09/24_03 на суму 53.256,00 грн; від 27.09.2024 №ВА27/09/24_04 на суму 50.371,00 грн; від 18.11.2024 №ВА18/11/24_02 на суму 20.000,00 грн; від 18.11.2024 №ВА18/11/24_04 на суму 17.000,00 грн; від 04.12.2024 №ВА04/12/24_01 на суму 25.000,00 грн; від 04.12.2024 №ВА04/12/24_02 на суму 25.000,00 грн, від 18.11.2024 №ВА18/11/24_03 на суму 18.000 грн.
Рішенням суду по справі №922/3282/25 було стягнуто з Відповідача пеню за несвоєчасну оплату наданих транспортно-експедиційних послуг, а також 3% річних та інфляційні витрати за період до 31.07.2025 включно, тобто до дати, зазначеної ТОВ «ТАЙМІС» у розрахунку позовних вимог у справі за позовом ТОВ «ТАЙМІС» до ПП «Глазго-08» про стягнення заборгованості на момент звернення до суду.
Водночас відповідач сплатив на користь ТОВ «ТАЙМІС» заборгованість за надані послуги з експедирування за договором, заявками від 27.09.2024 №№ВА26/09/24_03, ВА27/09/24_01, ВА27/09/24_04 та актами надання послуг, які підписані відповідачем без жодних зауважень лише 01.05.2026.
Тобто, фактичне погашення заборгованості відповідача в розмірі 151 113,00 грн заборгованості за надані послуги з експедирування за Договором, заявками від 27.09.2024 №№ВА26/09/24_03, ВА27/09/24_01, ВА27/09/24_04 та актами надання послуг відбулось 01.05.2026.
Отже, як стверджує позивач, у ТОВ «ТАЙМІС» наявне право стягнути пеню, інфляційні витрати та 3% річних до дня повного розрахунку по Договору, який було здійснено відповідачем лише 01.05.2026.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).
Згідно з приписами статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як встановлено судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» (експедитор) та Приватним підприємством «Глазго-08» (клієнт) було укладено договір №Є16/05/22 про транспортно-експедиторське обслуговування від 16.05.2022 (далі - Договір), відповідно до якого позивач зобов`язався надавати відповідачу транспортно-експедиторські послуги, а відповідач — приймати такі послуги та своєчасно оплачувати їх вартість у порядку та строки, визначені Договором і заявками до нього.
Згідно з частиною першою статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Істотними умовами договору транспортного експедирування є: відомості про сторін договору: для юридичних осіб - резидентів України: найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; права, обов`язки сторін; відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили; розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Судом встановлено, що в межах виконання зазначеного договору позивачем були надані відповідачу транспортно-експедиторські послуги, що підтверджується матеріалами справи, а також не заперечується сторонами.
Разом із тим відповідач своєчасно не виконав взяті на себе грошові зобов`язання щодо оплати частини наданих послуг.
При цьому зазначені обставини вже були предметом судового розгляду у справі №922/3282/25.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.12.2025 у справі №922/3282/25, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026, встановлено факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань за договором транспортного експедирування, факт порушення відповідачем обов`язку щодо своєчасної оплати транспортно-експедиторських послуг, а також стягнуто з відповідача основну суму боргу у розмірі 151113,00 грн, пеню, три проценти річних та інфляційні втрати, нараховані за період до 31.07.2025.
Вказане рішення набрало законної сили 14.04.2026.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, у межах розгляду цієї справи не підлягають повторному доказуванню такі юридично значимі обставини як існування між сторонами договірних правовідносин, належне виконання позивачем своїх договірних зобов`язань, факт надання відповідачу транспортно-експедиторських послуг, факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, правомірність вимог позивача щодо сплати вартості наданих послуг.
Предметом доказування у даній справі є виключно наявність у позивача права на стягнення з відповідача пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат за новий період прострочення, тобто після 31.07.2025 і до дня фактичного виконання відповідачем свого грошового зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення у справі №922/3282/25 було фактично виконано відповідачем лише 01.05.2026, коли останній сплатив основний борг у сумі 151 113,00 грн. Таким чином, після закінчення періоду, який був предметом судового розгляду у справі №922/3282/25, відповідач продовжував перебувати у стані прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Невиконання або несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є простроченням боржника.
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Суд зазначає, що ухвалення судового рішення про стягнення основної суми боргу саме по собі не припиняє грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від відповідальності за подальше прострочення його виконання.
При цьому, припинення грошового зобов`язання пов`язується законом не з моментом ухвалення судового рішення, а з моментом його належного виконання.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Великою Палатою Верховного Суду та Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду, відповідно до якого наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє правовідносин сторін та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18), від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження 14-254цс19).
Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова ВП ВС від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження 14-254цс19)).
Отже, доводи відповідача про те, що після ухвалення рішення у справі №922/3282/25 у позивача відсутнє право на подальше нарахування штрафних санкцій та інших сум відповідальності, є помилковими та ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи грошового зобов`язання.
Так само суд відхиляє посилання відповідача на те, що нарахування пені за новий період фактично призводить до повторного притягнення його до відповідальності.
У даному випадку предметом спору є не повторне стягнення тих самих сум за той самий період прострочення, а застосування відповідальності за новий самостійний період невиконання відповідачем грошового зобов`язання, який не був предметом судового розгляду у справі №922/3282/25.
Оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач погасив основну суму заборгованості лише 01.05.2026, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на нарахування передбачених договором та законом сум відповідальності за період з 01.08.2025 по 30.04.2026.

Позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у сумі 34 660,80 грн за період з 01.08.2025 по 30.04.2026.
Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України (тут і надалі - чинного на момент виникнення спірних правовідносин), кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Частина 1 статті 217 Господарського кодексу України визначала, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.
Частина 2 зазначеної статті визначала такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 Цивільного кодексу України.
За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Застосування штрафних санкцій, спрямовано перш за все на покарання за допущене правопорушення.
Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).
Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі №903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі №910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі №902/669/18).
При цьому сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а й право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (див. постанову Верховного Суду України від 21 червня 2017 року в справі №910/2031/16 (провадження № 3-432гс17) щодо стягнення пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №916/804/17, від 07 серпня 2018 року у справі №917/2013/17, від 10 вересня 2020 року у справі №916/1777/19, від 27 лютого 2024 року у справі №911/858/22).
Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Тож хоча укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), однак такий строк з урахуванням положень статей 251, 252 ЦК України має бути визначений.
Період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі - початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, "до повного виконання зобов`язання", "до дати фактичного виконання", "до повної сплати заборгованості / погашення боргу", "протягом року / усього періоду існування заборгованості" тощо.
Тому на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює частина шоста статті 232 ГК України. Формулювання, яке містить частина третя статті 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, в тому числі умови договору (у випадку відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.
У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі №910/13575/20).
Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі №910/6379/14 (провадження №3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).
Пунктом 5.13. Договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату виконаних робіт клієнт сплачує експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка підлягала сплаті за кожний день та за весь час такого прострочення, до моменту повного погашення заборгованості.
З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.
Право позивача на стягнення пені ґрунтується як на умовах укладеного сторонами Договору, так і на факті встановленого судом порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання.
Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені за період з 01.08.2025 по 30.04.2026 та встановлено, що він здійснений відповідно до умов Договору, виходячи із суми фактично непогашеної заборгованості та кількості днів прострочення. Будь-яких арифметичних помилок у здійсненому позивачем розрахунку судом не встановлено.
Водночас відповідач не надав власного контррозрахунку заявлених до стягнення сум, не зазначив про неправильність визначення періоду прострочення або застосованого розміру пені, а фактично заперечував лише саме право позивача на її стягнення та просив суд зменшити її розмір.

Разом з цим, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у сумі 3 390,75 грн за період з 01.08.2025 по 30.04.2026, та інфляційні втрати у сумі 9 927,69 грн за період з 01.08.2025 по 30.04.2026.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 зазначив, що порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.
Верховний Суд України підкреслив, що платежі, встановлені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Також Верховний Суд України відмітив, що ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст.625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.
Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі №3-1195гс16.
14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.
Відтак, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три проценти річних не є штрафними санкціями, а виступають особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, спрямованою на відновлення майнового становища кредитора. При цьому обов`язок зі сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, виникає безвідносно до вини боржника та не залежить від доведення кредитором факту заподіяння йому збитків.
Отже, доводи відповідача про відсутність у позивача збитків не мають правового значення для вирішення спору щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд встановив, що він відповідає вимогам статті 625 Цивільного кодексу України та є арифметично вірним.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Аналогічне право суду передбачалося статтею 233 Господарського кодексу України, чинною на момент виникнення спірних правовідносин.
Разом з тим право суду на зменшення неустойки не є абсолютним.
Вирішуючи питання про можливість застосування зазначених норм, суд повинен встановити винятковість обставин конкретної справи, оцінити ступінь виконання зобов`язання боржником, причини порушення, тривалість прострочення, поведінку сторін, майнові інтереси кожної із них, принципи добросовісності, розумності та справедливості.
Обов`язок доведення існування таких виняткових обставин покладається саме на боржника.
Сам по собі значний розмір пені не є безумовною підставою для її зменшення.
Згідно з пунктом 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/709/17 зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КГС ВС від 12.02.2020 у справі №924/414/19.
Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.
Під збитками розуміються 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 ст.22 ЦК України).
При цьому, обов`язково варто розмежовувати вимоги про стягнення основної суми боргу і збитків. Аналіз судової практики дає підстави для висновку про недопустимість ототожнення збитків з несплаченими за товар грошовими сумами, які іменуються заборгованістю.
Цивільні та господарські відносини у країні ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми в якості неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (Постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2019 р. по справі №910/1005/19).
У даній справі відповідач посилається на те, що основна заборгованість була сплачена добровільно, загальний розмір пені є надмірним, позивач не довів завдання йому збитків, відповідачу були завдані значні збитки внаслідок пожежі під час перевезення вантажу, на господарську діяльність відповідача вплинув воєнний стан.
Однак наведені доводи суд не може визнати достатніми для застосування статті 551 Цивільного кодексу України.
По-перше, добровільне виконання рішення суду після набрання ним законної сили саме по собі не свідчить про належне виконання відповідачем договірного зобов`язання, оскільки виконання відбулося після тривалого прострочення та вже після судового захисту порушеного права позивача.
По-друге, твердження відповідача про відсутність збитків у позивача не впливає на можливість стягнення пені, оскільки її сплата безпосередньо передбачена Договором сторін як спосіб забезпечення виконання зобов`язання та міра відповідальності за його порушення.
По-третє, посилання відповідача на пошкодження вантажу та завдання йому збитків унаслідок пожежі також не можуть бути враховані судом як підстава для зменшення пені.
Як убачається з матеріалів справи, зазначені обставини стосуються можливого неналежного виконання позивачем інших договірних обов`язків та фактично зводяться до наявності у відповідача самостійних майнових вимог до позивача.
Разом із тим предметом даної справи є виключно стягнення відповідальності за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання.
Питання про наявність чи відсутність збитків відповідача, їх розмір, причинний зв`язок між діями позивача та такими збитками, а також питання їх можливого відшкодування не є предметом розгляду у даній справі та не можуть впливати на вирішення спору щодо відповідальності за несвоєчасну оплату вже наданих і прийнятих відповідачем послуг.
Крім того суд враховує, що рішенням Господарського суду Харківської області у справі №922/3282/25, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, вже встановлено належне виконання позивачем договору транспортного експедирування та наявність у відповідача обов`язку оплатити отримані послуги.
Також суд бере до уваги, що відповідачем не надано жодного належного доказу існування об`єктивних та непереборних обставин, які б унеможливлювали своєчасне виконання саме грошового зобов`язання.
Воєнний стан сам по собі не звільняє сторону від виконання грошових зобов`язань та не є автоматичною підставою для зменшення відповідальності.
Оцінюючи поведінку сторін, суд також враховує доводи позивача про тривале ухилення відповідача від виконання грошового зобов`язання, оскарження судового рішення та фактичне виконання обов`язку лише після завершення перегляду справи судами.
За таких обставин суд не встановив наявності виняткових обставин, які б свідчили про очевидну неспівмірність заявленої пені наслідкам порушення зобов`язання або давали підстави для застосування положень статті 551 Цивільного кодексу України та зменшення її розміру.
Враховуючи наведене, клопотання відповідача про зменшення пені задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Руїс-Матеос проти Іспанії” від 23 червня 1993 р.).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі “Надточій проти України” суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Згідно з вимогами частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи наведене суд доходить висновку, що позивач належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами підтвердив наявність правових підстав для стягнення з відповідача 34 660,80 грн пені, 3 390,75 грн трьох процентів річних та 9 927,69 грн інфляційних втрат. Доводи відповідача зазначених висновків суду не спростовують.
У зв`язку з викладеним позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» є законними, обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Питання розподілу судових витрат на правничу допомогу адвоката у цьому рішенні не вирішується, оскільки позивачем у позові було зазначено, що заява про стягнення з відповідача судових витрат з розрахунком та всіма необхідними доказами буде подана протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у даній справі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» до Приватного підприємства "Глазго-08" про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з Приватного підприємства "Глазго-08" (61002, м. Харків, вул. Дарвіна, 12, кв. 49; код ЄДРПОУ: 35974177) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЙМІС» (61153, м. Харків, просп. Ювілейний, 54а, оф. 409; код ЄДРПОУ: 43785169) 3% річних за період з 01.08.2025 по 30.04.2026 у сумі 3 390 (три тисячі триста дев`яносто) грн 75 коп., інфляційні втрати за період з 01.08.2025 по 30.04.2026 у сумі 9 927 (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять сім) грн 69 коп., пеню за період з 01.08.2025 по 30.04.2026 у сумі 34 660 (тридцять чотири тисячі шістсот шістдесят) грн 80 коп., а також суму судового збору у розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "15" липня 2026 р. 

Суддя		Т.О. Пономаренко