ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2026 року 
м. Київ
cправа № 902/848/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів: Кібенко О. Р., Студенця В. І.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мур" 
на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 07.04.2026 (суддя Нешик О. С.)
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.06.2026
(головуюча - Василишин А. Р., судді: Гудак А. В., Петухов М. Г.)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мур" 
про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення у цій справі
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мур"
до Вінницької районної ради Вінницької області
про стягнення 513 460,95 грн 
Хронологія спору
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Мур" (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до Вінницької районної ради Вінницької області (далі - Рада) про стягнення грошових коштів унаслідок неналежного виконання останньою договірних зобов`язань.
2. 06.11.2020 Господарський суд Вінницької області ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2021, про задоволення позову, а також, крім суми основного боргу, суд присудив до стягнення з відповідача на користь позивача 7 701 грн судового збору та 19 000 витрат на проведення експертиз.
3. 29.01.2021 на виконання цього рішення суду видані накази.
4. 07.08.2025 Товариство звернулося до суду першої інстанції із заявою про зобов`язання боржника подати звіт про виконання рішення Господарського суду Вінницької області від 06.11.2020.
5. На обґрунтування своїх вимог посилалося на те, що пред`явило до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області для виконання наказ, але останнє повідомило його, що 27.07.2017 Рада прийняла рішення № 198 про затвердження окремої бюджетної програми для забезпечення виконання судових рішень і з урахуванням приписів пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, виконання судового рішення у цій справі відбудеться лише за наявності відповідних бюджетних асигнувань на виконання цієї програми. На переконання заявника, судове рішення у цій справі не виконане, позаяк Рада не вживає заходів щодо формування бюджетних асигнувань на відповідну бюджетну програму.
6. 22.08.2025 Господарський суд Вінницької області постановив ухвалу, залишену без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.10.2025, про відмову у задоволенні цієї заяви.
7. Товариство оскаржило ці судові рішення до суду касаційної інстанції.
8. 23.10.2025 Верховний Суд постановив ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства на ці судові рішення, оскільки вони не підлягають касаційному оскарженню.
9. 23.01.2026 Товариство повторно звернулося до місцевого господарського суду з аналогічною заявою. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
10. 07.04.2026 Господарський суд Вінницької області постановив ухвалу про залишення без розгляду цієї заяви Товариства на підставі пункту 3 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
11. Мотивував тим, що Товариство вже зверталося з аналогічною заявою з тих же підстав і є судове рішення про відмову у задоволенні такої заяви, що набрало законної сили. 
12. Товариство оскаржило цю ухвалу до суду апеляційної інстанції.
13. 11.06.2026 Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову про зміну мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції від 07.04.2026 у частині процесуальної норми, на підставі якої залишена без розгляду повторно подана Товариством заява, доповнив резолютивну її частину, згідно з якою визнав, що Товариство зловживає процесуальними правами шляхом повторного звернення з аналогічною заявою, яка вже перебувала на розгляді суду, в іншій частині оскаржувану ухвалу залишив без змін.
14. Мотивував тим, що крім практики Європейського суду з прав людини, окремих рішень судів в інших справах, посилань на загальні принципи обов`язковості виконання судових рішень, про які також йшлося у заяві від 07.08.2025, нова заява не містить інших підстав або нових обставин, що змінилися чи виникли після подання першої заяви та розгляду її судами першої й апеляційної інстанцій. Зауважив, що посилання заявника на судові рішення в інших справах зроблені лише декларативно, оскільки правовідносини у них неподібні до правовідносин у цій справі.
15. Однак апеляційний господарський суд змінив мотивувальну частину ухвали місцевого господарського суду, який помилився у застосуванні до цих правовідносин пункту 3 частини першої статті 226 ГПК України, оскільки ця норма унормовує випадки, коли залишається без розгляду позов і не застосовується до таких заяв. Тому з урахуванням наявності обставин визнання зловживанням Товариством процесуальними правами у вигляді повторного подання аналогічної заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення, питання у якій вже вирішено судом раніше, за відсутності інших підстав або нових обставин, виснував про залишення цієї заяви Товариства без розгляду на підставі частини третьої статті 43 ГПК України.
Короткий зміст касаційної скарги
16. Товариство у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Господарського суду Вінницької області від 07.04.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду 11.06.2026, а справу передати справу до місцевого господарського суду для продовження розгляду. 
17. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі абзацу 2 частини другої статті 287 названого вище Кодексу. На обґрунтування касаційної скарги Товариство послалося на таке:
- суди першої й апеляційної інстанцій порушили пункт 1 частини другої, частину третю статті 43 та частину четверту статті 345-1 ГПК України, що призвело до незаконного залишення його заяви без розгляду та обмеження права скаржника на доступ до правосуддя і виконання судового рішення, гарантованого статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 
- суди не врахували специфіки виконання рішень про стягнення коштів з місцевих бюджетів, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" та Бюджетним кодексом України, 
- реалізація ним законодавчо передбаченого права на судовий контроль з метою захисту свого майнового права не може вважатися деструктивною поведінкою чи зловживанням, оскільки спрямована лише на подолання протиправної бездіяльності боржника, 
- оскільки боржником у справі є орган місцевого самоврядування, а стягувачем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення, то обмеження права останнього на встановлення судового контролю є недопустимим, 
- при повторному зверненні до суду із заявою вона була доповнена посиланням на рішення судів у подібних правовідносинах, тоді як суд першої інстанції помилково розцінив її як аналогічну.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
18. Рада не скористалася правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Позиція Верховного Суду
19. Як зазначалося раніше, Товариство зверталося до суду першої інстанції із заявою про зобов`язання голови Ради подати звіт про виконання судового рішення. Однак місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у її задоволенні.
20. За наслідком оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій до суду касаційної інстанції Верховний Суд відмовив Товариству у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню. При цьому виснував про право особи лише на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення, унормоване пунктом 36 частини першої статті 255 ГПК України. 
21. Товариство повторно звернулося до місцевого господарського суду з аналогічною заявою, яку суди попередніх інстанцій залишили без розгляду, визнавши, що воно зловживає процесуальними правами. Зокрема, апеляційний господарський суд, змінивши мотивувальну частину ухвали суду першої інстанції, застосував для цього частину третю статті 43 ГПК України.
22. Тож передусім суд касаційної інстанції має перевірити дотримання судом апеляційної інстанції положень частини третьої статті 43 ГПК України, на підставі якої заяву Товариства залишено без розгляду, адже касаційний перегляд можливий лише у цьому питанні, позаяк, як зазначено раніше, зокрема в ухвалі Верховного Суду від 23.10.2025, у суду касаційної інстанції, на відміну від апеляційного господарського суду, немає повноважень переглядати ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення. 
23. Поряд з цим доводи Товариства у касаційній скарзі зводяться лише до безпідставної відмови судами у задоволенні його заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення і надмірного формалізму у застосуванні статті 345-1 ГПК України, що унормовує розгляд таких заяв. 
24. Оскільки суд касаційної інстанції не повноважний переглядати у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення, то доводи Товариства про це у касаційній скарзі не перевіряються.
25. Водночас у касаційній скарзі Товариство лише декларативно зазначило про порушення судами попередніх інстанцій пункту 1 частини другої статті 43 ГПК України (абзац 3 на аркуші 9) і у цьому контексті стверджує про таке: "звернення із заявою про судовий контроль зумовлене виключно метою захисту права як стягувача на реальне виконання судового рішення у встановленій законом процесуальній формі, оскільки борг у розмірі понад 500 000 грн не погашається роками; звернення до суду з метою подолання правової невизначеності не може розцінюватися як зловживання; повторна заява про встановлення судового контролю не є тотожною попередній, оскільки містить доповнене обґрунтування та посилання на рішення судів у подібних правовідносинах, неправильне встановлення цих фактів призвело до безпідставного висновку про зловживання позивачем процесуальними правами" (абзац 9 на аркуші 6, абзац 1 на аркуші 7, абзац 3 на аркуші 8). Інших аргументів щодо порушення судами статті 43 ГПК України Товариство не навело.
26. Згідно з частиною першою статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
27. Обов`язок добросовісного користування процесуальними правами передбачає їх використання не на шкоду іншим учасникам, а також не всупереч завданням господарського судочинства.
28. Пункт 1 частини другої цієї ж статті передбачає, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.
29. Зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні дії, але робить це на шкоду іншим особам, з метою, яка не співпадає з завданням господарського процесу, визначеним у статті 2 ГПК України (справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави).
30. Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.08.2019 у справі № 905/945/18, від 16.10.2019 у справі № 906/936/18 та від 06.05.2021 у справі № 910/6116/20).
31. Частина третя статті 43 ГПК України унормовує право суду з урахуванням обставин справи залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами.
32. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта цієї ж статті).
33. Колегія суддів не вбачає підстав у порушенні судом апеляційної інстанції частини третьої статті 43 ГПК України, так як подання повторно Товариством аналогічної заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення є свідченням наявності ознак зловживання процесуальними правами, адже, як установили суди, а також як убачається з доводів касаційної скарги, про які зазначено у пункті 25 цієї постанови, наміром останнього є досягнення результату, незважаючи на вже вирішене судами питання про це раніше, зокрема, в ухвалі Господарського суду Вінницької області від 22.08.2025, залишеній без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.10.2025, у цій справі.
34. Тож доводи касаційної скарги не знайшли підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення місцевим й апеляційним господарськими судами норм процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
35. Відповідно до частини третьої статті 304 ГПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
36. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 цього ж Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
37. Згідно з вимогами статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мур" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 07.04.2026 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.06.2026 у справі № 902/848/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча І. Кондратова

Судді О. Кібенко

В. Студенець