ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/8825/23
провадження № 2/753/5048/23

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Котвицького В.Л.,
за участю секретаря судового засідання Шило Д.О.,
представника позивача Пулинця Б.А.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,
ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.
В обґрунтування позивних вимог зазначає, що у березні 2023 року між ним та ФОП ОСОБА_3 за усною домовленістю було погоджено будівництво модульного будинку та придбання його у власність, з укладенням у майбутньому договору купівлі-продажу.
Сторони обумовили, що для початку будівництва позивачу необхідно внести авансовий платіж на суму 20 000 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_3 .
10.03.2023 ОСОБА_2 було перераховано 20 000 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_3 в АТ КБ «Приватбанк», в призначенні платежу вказано - передплата за Блок-модуль 112 м2
Однак, після отримання коштів, ФОП ОСОБА_3 повідомила, що на попередньо обумовленій земельній ділянці неможливо здійснити будівництво модульного будинку та запропонувала перенести будівництво на іншу земельну ділянку, вартість квадратного метру на якій, в рази більша ніж та, про яку попередньо домовлялися. Позивач не погодився на такі умови, вважав це порушенням їх домовленостей, та забажав повернення сплачених грошових коштів, однак відповідач відмовила йому у цьому.
23.03.2023 з метою врегулювання спору, позивачем було направлено на адресу відповідача цінним листом претензію з вимоґою повернути йому сплачений авансовий внесок, проте в добровільному порядку відповідач коштів не повертає.
З огляду на викладене, просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2023 у вказаній цивільній справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2023 накладено арешт на грошові кошти (в межах суми позову, яка складає 20 000,00 грн.) на банківському рахунку ФОП ОСОБА_3 в АТ КБ "ПриватБанк".
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.08.2023 за клопотанням відповідача справу призначено до судового розгляду по суті із викликом сторін.
До суду 14.07.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовних вимог не визнала з підстав його необґрунтованості.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив суд їх задовольнити. 
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог з підстав викладених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_3 здійснюю свою діяльність зокрема, з надання послуг з продажу. Вона є посередником між замовником та ТОВ «НОРДІ ХАУС», який є безпосереднім виробником модульних будинків, які розповсюджуються, зокрема, і через відповідача, яка виставляє рахунки для замовлення та проєктування замовлення і безпосереднього його виробництва у ТОВ «НОРДІ ХАУС».
Відповідно до електронних доказів, наданих відповідачем до відзиву на позов, до ТОВ «НОРДІ ХАУС» 04.03.2023 звернулась дружина позивача ОСОБА_4 , яка замовила індивідуальний проект будинку, зателефонувавши до ТОВ «НОРДІ ХАУС» за телефоном зазначеним на офіційному сайті товариства. У подальшому спілкування велось письмово у месенджері із менеджером товариства та шляхом особистих зустрічей.
Дружину позивача ОСОБА_4 одразу попередили про те, що вартість такого індивідуального будинку буде більша ніж 450 дол. США/кв.м, у зв`язку із її побажаннями при замовлені проєкту. ОСОБА_4 погодилась і сказала, що вони це вже самі розуміють. Був виставлений рахунок як передплата за проект, про що йдеться в листуванні та була домовленість про те, що (цитата): «якщо цей проект буде набагато більший по вартості, на яку ми розраховуємо. І ми оберемо ваш на 110 кв.м. з мінімальними змінами, ці кошти передплати все одно зарахуються у вартість будівництва? Так. Якщо буде зміна, буде доплата 10 000 грн за зміну проєкту. Добре, домовились». Замовлення було зроблено, по листуванні видно, що деякий час йшло узгодження деталей проєкту індивідуального будинку ОСОБА_4, також ОСОБА_4 декілька разів була присутня на узгодженні на виробництві у архітектора з приводу свого проєкту.
Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Верховний Суд у постанові від 15.07.2022 у справі №914/1003/21 зазначив, що на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою або відповідним месенджером, є електронним доказом.
Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, смартфонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі - в мережі Інтернет) (ч. 1 ст. 96 ГПК України, ч. 1 ст. 99 КАС України, ч. 1 ст.100 ЦПК України).
Більш того, щодо електронних доказів широко застосовується й доктрина "листа у відповідь". Якщо доведено, що лист чи повідомлення було відправлено певній особі, то повідомлення, яке є відповіддю, вважатиметься автентичним без додаткових доказів. Адже малоймовірно, що хтось окрім цієї особи, може отримати та відповісти на повідомлення з урахуванням його змісту, обговорюваних деталей.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/5408/21
ФОП ОСОБА_3 09.03.2023 був виставлений рахунок на узгоджену суму 20 000 грн передоплати за проєкт, який 10.03.2023 саме і був сплачений чоловіком ОСОБА_4 , позивачем у справі ОСОБА_2 , після чого, одразу почалось розроблення проєкту та за замовленням ОСОБА_4 вивчення логістики.
Проєкт був зроблений, але з врахуванням логістики, місцерозташування ділянки, його перевезення та збирання на місці вартість будівництва підвищилась орієнтовно до 700 дол. США, що дружину позивача ОСОБА_4 не влаштувало і вона розірвала будь-які стосунки із ТОВ «НОРДІ ХАУС».
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Частиною 2 ст. 641 ЦК України визначено, що реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір.
Сайт ТОВ «НОРДІ ХАУС» - https://nordihouse.com.ua. містить саме таку пропозицію - «Проєкт розробки індивідуальних рішень модульних будинків попередньо узгоджується сторонами, оплачується окремо та, при замовленні будівництва, входить до вартості будівництва. При відмові від будівництва індивідуально розроблених рішень модульних будинків проєкт такого індивідуального модульного будинку підлягає повній оплаті та є власністю замовника. Замовлення будівництва індивідуально розроблених модульних будинків відбувається тільки за узгодженими у письмовому договорі умовами».
Позивачу, через спілкування з його дружиною ОСОБА_4 , будо запропоновано заплатити за розробку проєкту індивідуального модульного будинку, він погодився на це та вчинив акцепт шляхом сплати рахунку відповідно до попередньо узгоджених умов у листуванні. 
Акцепт - це відповідь особи, якій адресовано оферту, про прийняття нею пропозиції укласти договір. Акцептом є позитивна відповідь на пропозицію укладення договору, тобто згода, оскільки є письмова відповідь про прийняття пропозиції укласти договір на запропонованих умовах.
Відповідно до УМОВИ КОРИСТУВАННЯ САЙТОМ (ОФЕРТА) ТОВ «НОРДІ ХАУС» - https://nordihouse.com.ua. вживаються терміни в наступному значенні, зокрема: Підтверджуючі дії - дії, що свідчать про згоду Замовника дотримуватися положень, викладених на Сайті Виконавця та цих Умовах. Такими діями можуть вважатися: замовлення послуг з використанням Сайту/месенджера Виконавця, початок фактичного використання послуг, оплата послуг на підставі виставлених рахунків чи інші дії, які свідчать про згоду Замовника з цими Умовами.
Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).
Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.
Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).
У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Так, ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).
Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).
Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.
Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана поведінка особи є суперечливою, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21
Із матеріалів справи вбачається, що позивач добровільно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перерахував кошти відповідачу у сумі 20 000,00 грн. передоплати за проєкт індивідуального будинку за замовленням його дружини ОСОБА_4 . Як зазначає відповідач, зазначений проект виготовлений, позивач та його дружина можуть його забрати, він є їх власністю, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 522/9893/17).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 12.ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 77. Належність доказів предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.
Інших доводів, які б спростували висновки суду, позивачем не надано.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.
Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 09.06.2023.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 76-81,141, 263-265, 280-284, 289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.

Скасувати арешт на грошові кошти на банківському рахунку ФОП ОСОБА_3 в АТ КБ "ПриватБанк", накладений ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2023 (справа № 753/8825/23, провадження № 2-з/753/69/23).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя    В.Л.Котвицький