УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/15388/25 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 70  Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О. С.
суддів Талько О. Б., Шалоти К. В.,
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №295/15388/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г.,
установив:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь 76 216,39 грн в якості додаткових витрат на утримання дитини.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 24.01.2015 між нею та ОСОБА_2 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області був зареєстрований шлюб, актовий запис № 302. 
У зв`язку з тим, що сімейні відносини між сторонами припинилися, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.04.2017 шлюб було розірвано. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з матір`ю.
У подальшому позивачка звернулася до органу опіки та піклування Житомирської міської ради щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 разом з нею. За результатами звернення 04.03.2022 виконавчим комітетом Житомирської міської ради, як органом опіки та піклування, було надано висновок, відповідно до якого місце проживання дитини визначено з матір`ю – ОСОБА_1 . 
З кінця 2018 р. донька почала хворіти, що підтверджується відповідними медичними документами. З наданих суду доказів, розрахунків, сума понесених позивачкою додаткових витрат на дитину склала 152 432,79 грн. Тому з урахуванням положення ст. 185 Сімейного кодексу України просила стягнути з відповідача на свою користь додаткових витрат на суму 76 216,39 грн.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 березня 2026 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 737,04 грн в рахунок відшкодування додаткових витрат на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В решті позовних витрат відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне та неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка зазначає, що 21.07.2021 та 05.10.2022 зверталася до служби у справах дітей із заявами про підтвердження фактичного місця проживання її малолітньої доньки ОСОБА_3 . За результатами розгляду заяв службою у справах дітей встановлено, що дитина проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказує, що з кінця 2018 року ОСОБА_3 має суттєві проблеми зі здоров`ям, що підтверджується долученими до матеріалів справи медичними документами. У зв`язку з цим у період з 2018 по 2025 рік позивачка систематично забезпечувала проведення необхідних обстежень та лікування доньки, несучи відповідні витрати, частину яких просить стягнути з відповідача як додаткові витрати на дитину.
Позивачка не погоджується з доводами відповідача та висновками суду щодо необґрунтованості проведення медичних досліджень у приватних медичних закладах. Вибір таких закладів був зумовлений необхідністю проведення відповідних досліджень та відсутністю у державних і комунальних закладах необхідного обладнання або можливості своєчасного їх проведення.
Представник відповідача скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На думку відповідача, висновок суду першої інстанції стосовно критичного відношення до ряду витрачених коштів апелянтом, за результатами аналізу доказів, доданих позивачем, є законним та обґрунтованим. Велика кількість медичних висновків з відповідними діагнозами подані в нечитабельному вигляді. 
Крім того, велика кількість доданих до матеріалів позову чеків про купівлю медичних препаратів має велику різницю в часі з показаннями та призначеннями лікарів, або взагалі не має таких призначень. Чеки повторюються за інші роки у підтвердження так званих додаткових витрат. Відповідачем також заперечується докази на додаткові витрати на придбання одягу, оскільки дані витрати покриваються аліментними стягненнями з відповідача та самої позивачки. 
Вважає, що апелянтом не наведено особливих обставин для підтвердження необхідності понесення додаткових витрат на утримання дитини у заявленому розмірі. Більшу частину поданих доказів апелянтом не можливо ідентифікувати та встановити мету їх подання. 
Крім того, більша частина заявлених витрат покривається аліментними зобов`язаннями, які стягуються на користь апелянта згідно з рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26.04.2019 у справі № 295/4877/19.
На переконання відповідача, долучення апелянтом до матеріалів справи документів стосовно відсутності відповідача в житті дитини не може братися судом апеляційної інстанції до уваги під час розгляду апеляційної скарги, оскільки дане питання не є предметом розгляду у даній справі.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7 та ч.2 ст. 369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При цьому дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17.08.2026, є дата складення повного судового рішення 02.09.2026.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 24.01.2015 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 302 (т.1 а.с.12).
Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками дитини вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.15).
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.04.2017 р. у справі №295/12112/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т.1 а.с.14)
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі № 295/4877/19 від 26.04.2019 р. з ОСОБА_2 присуджені на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача. 
05 червня 2019 року на підставі виконавчого листа, виданого 31.05.2019 районним судом відкрито виконавче провадження №59257602.
На підтвердження понесених додаткових витрат на лікування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачем надано квитанції з придбання ліків, прийому лікарів, відвідування гуртка з англійської мови, проїзні квитки тощо (т.1 а.с.21-250, т.2, а.с.1-5).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач лише частково належним чином обґрунтувала наявність понесених нею додаткових витрат на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на суму 19474,08 грн, а тому з відповідача має бути стягнуто половину цієї суми – тобто 9 737,04 грн. Натомість безпідставними є твердження позивача про те, що перелічені у позові витрати є додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України, оскільки позивачем не наведено особливих обставин для їх понесення, адже дані витрати покриваються аліментними зобов`язаннями, які стягуються на користь позивача згідно з рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26.04.2019 р. у справі № 295/4877/19. Крім того, частину доказів, долучених позивачем, взагалі не можливо ідентифікувати та встановити мету їх подання.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно (частина друга статті 185 СК України).
Аналіз відповідних приписів Закону свідчить про те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Ці правила стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, потрібно враховувати, якою мірою кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У разі, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/10 (провадження № 61-8815св21).
У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які підтверджують, зокрема, витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд – довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування – виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим та підтверджуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Відповідно до роз`яснень п.п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», щодо передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягти лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним із батьків на утримання дитини (аліментів).
За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Розмір понесених додаткових витрат на дитину має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.
Судом встановлено, що у позивача, з якою проживає дитина, наявні особливі обставини для стягнення додаткових витрат, зумовлених хворобою доньки. 
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом статті 185 СК України той із батьків, з кого присуджено стягнення аліментів, а також той із батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані, зокрема, її хворобою, каліцтвом, розвитком здібностей тощо. Розмір участі одного з батьків у таких витратах у разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження заявлених до стягнення додаткових витрат надала значну кількість медичних документів, платіжних документів, чеків та інших доказів. Водночас не всі надані документи дають можливість достовірно встановити, що відповідні витрати були понесені саме на лікування чи інші потреби дитини, а також що вони були необхідними та зумовленими особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України.
Разом із тим колегія суддів вважає доведеними ті витрати, щодо яких наявні узгоджені між собою медичні та платіжні документи, з яких можливо встановити особу пацієнта, характер отриманих медичних послуг або придбаних лікарських засобів, їх вартість та, у відповідних випадках, зв`язок із призначенням лікаря.
Зокрема, належними доказами підтверджуються витрати на медичні послуги для ОСОБА_3 від 18.01.2019 у розмірі 205,00 грн, що підтверджується направленням на дослідження, актом про надані медичні послуги та відповідним чеком (т.1, а.с.24-27). Необхідність санаторно-курортного лікування дитини підтверджується медичними документами, а понесення витрат у розмірі 9 100,00 грн — квитанцією до прибуткового касового ордера № 634 від 03.06.2019 (т.1, а.с.36).
Також підтверджуються витрати на придбання лікарського засобу у розмірі 240,00 грн за фіскальним чеком від 12.12.2020, оскільки зазначений у ньому препарат відповідає одному з препаратів, рекомендованих лікарем у консультаційному висновку спеціаліста від 12.12.2020 (т.1, а.с.62).
Належними доказами підтверджено і витрати на проведення медичних досліджень дитини у 2021 році у розмірі 1 578,00 грн та 1 569,00 грн, необхідність яких узгоджується з наявними у матеріалах справи медичними рекомендаціями. До складу додаткових витрат також підлягають включенню 195,00 грн витрат на придбання ортопедичних засобів для дитини та 442,08 грн витрат на придбання лікарських засобів, оскільки їх придбання підтверджено відповідними платіжними документами, а необхідність лікування — медичною документацією (т.1, а.с.75,93).
У 2023 році документально підтвердженими є витрати на стоматологічне лікування дитини у розмірі 3 270,00 грн та 2 520,00 грн, що підтверджується актами виконаних робіт Комфортної стоматології лікаря Колоса із зазначенням пацієнта та вартості наданих послуг (т.1, а.с.120-121).
Також належними доказами підтверджується витрата у розмірі 355,00 грн на придбання лікарського засобу «Ентерожерміни» (т.1, а.с.176). Виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 6178 від 31.07.2024 містить відповідне призначення, а фіскальний чек від 01.08.2024 підтверджує придбання зазначеного препарату наступного дня, що свідчить про безпосередній зв`язок понесених витрат із лікуванням дитини (т.1, а.с.149).
Таким чином, оцінюючи наведені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів доходить висновку, що документально підтвердженими та такими, що зумовлені особливими обставинами, передбаченими статтею 185 СК України, є додаткові витрати на дитину в загальному розмірі 19 474,08 грн.
Водночас щодо іншої частини заявлених позивачем витрат колегія суддів погоджується з необхідністю їх виключення з розрахунку. Значна частина наданих чеків не містить відомостей, які дозволяють ідентифікувати особу, на яку придбавалися лікарські засоби, не узгоджується з медичними призначеннями або не містить даних про призначення відповідних препаратів саме дитині. Окремі документи мають неналежну якість, не містять дати, відомостей про платника чи предмет оплати, а тому самі по собі не підтверджують факт понесення саме додаткових витрат на дитину.
Надані позивачкою консультативні висновки та виписки з медичних карток містять відомості про встановлення, зокрема, діагнозів хронічного алергічного риніту та ревматоїдного артриту. Однак з матеріалів справи неможливо достовірно встановити взаємозв`язок між призначеними лікарськими засобами, відповідними медичними висновками та наданими на їх підтвердження квитанціями. Також відсутні належні та достатні докази, які б давали змогу визначити періодичність, тривалість і необхідний обсяг лікування дитини, зокрема підтвердити потребу у щомісячному чи щоденному застосуванні відповідних лікарських засобів. За таких обставин наведені докази самі по собі не дають можливості визначити фактичний розмір та регулярність витрат на лікування дитини.
Так само не можуть бути віднесені до додаткових витрат у розумінні статті 185 СК України витрати на придбання одягу, взуття, шкільного приладдя та інші звичайні витрати на забезпечення повсякденних потреб дитини, оскільки такі витрати охоплюються загальним обов`язком батьків щодо її утримання. Не підтверджено належними доказами й необхідність проведення окремих медичних досліджень саме у приватних медичних закладах, а також придбання частини лікарських засобів, щодо яких відсутні відповідні медичні призначення.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Отже, обов`язок щодо участі у додаткових витратах, передбачений статтею 185 СК України, покладається на обох батьків. При визначенні розміру такої участі суд має врахувати матеріальний та сімейний стан батьків, наявність у них інших дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У даній справі колегія суддів не встановила обставин, які б свідчили про необхідність покладення на відповідача іншої, ніж рівна, частки документально підтверджених додаткових витрат. Сам факт проживання дитини разом із матір`ю та несення нею витрат на дитину не звільняє батька від обов`язку брати участь у додаткових витратах, однак і не є підставою для покладення на нього їх повного розміру.
З огляду на викладене, із загальної суми документально підтверджених додаткових витрат 19 474,08 грн на відповідача підлягає покладенню обов`язок компенсувати 1/2 їх частини, що становить 9 737,04 грн.
Саме такий розмір відповідає встановленим у справі обставинам, принципу рівності батьків щодо утримання дитини та положенням статті 185 СК України. Підстав для стягнення з відповідача більшої частини понесених позивачем витрат колегія суддів не вбачає, оскільки доказів, які б свідчили про необхідність відступу від принципу рівності участі батьків у додаткових витратах, матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що заявлені до стягнення витрати є саме додатковими витратами на дитину, зумовленими особливими обставинами. Зокрема, суд не визнав такими витратами придбання лікарських засобів, одягу, а також проведення медичних досліджень у приватних медичних закладах без належного обґрунтування необхідності їх проведення саме в таких закладах.
Позивач лише частково належним чином обґрунтувала наявність понесених нею додаткових витрат на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на суму 19 474,08 грн, а тому з відповідача має бути стягнуто половину цієї суми – тобто 9 737,04 грн. 
Доводи апеляційної скарги про те, що у період з 2018 по 2025 рік вона систематично забезпечувала проведення обстежень та лікування доньки, також не може бути підставою для задоволення позову саме в заявленому розмірі. Сам факт тривалого періоду лікування не звільняє позивачку від обов`язку довести кожну заявлену до стягнення витрату належними та допустимими доказами, зокрема підтвердити, що відповідна медична послуга була необхідною саме для лікування захворювання дитини, а понесені витрати — необхідними та обґрунтованими.
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи про оплату додаткових витрат на дитину (п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 березня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.С. Коломієць

Судді: О.Б. Талько 

К.В. Шалота