Суддя Ізмайлов І. К. 

Справа № 644/10717/24 
Провадження № 2/644/4012/26 
10.07.2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2026 року     Індустріальний районний суд м. Харкова у складі: 
головуючого - судді Ізмайлова І.К., 
за участю секретаря – Книшенко Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 644/10717/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 в особі представника-адвоката Нев`ядомського А.Д. звернувся до суду з позовною заявою та просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 135500,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 66589,54 грн., 3% річних у розмірі 2049,20 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 14.07.2021 ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 135500,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути у строк до 14.01.2022 про що склав боргову розписку.
04 травня 2026 року ухвалою судді Індустріального районного суду м. Харкова прийнято позов про стягнення боргу. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 07 листопада 2025 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 135500,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 66589,54 грн., 3% річних у розмірі 2049,20 грн. та витрати по сплаті судового збору. 
Ухвалою суду від 04 травня 2026 за заявою ОСОБА_2 , заочне рішення у цивільній справі скасовано, справу призначено до судового розгляду з викликом сторін.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, його представник – адвокат Нев`ядомський А.Д. подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, на підставі наявних доказів.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, надав суду відзив в якому заперечував проти задоволення позовних вимог про стягнення боргу. Зазначив, що суму боргу за розпискою у розмірі 135500,00 грн. він добровільно повернув позивачу на його реквізити через додаток банку, що підтверджується квитанціями про оплату. У зв`язку з чим просив закрити провадження у справі в частині стягнення суми у розмірі 135500,00 грн, в іншій частині позову щодо стягнення з нього інфляційних витрат та 3 % річних просив відмовити. Крім того просив суд проводити розгляд справи за його відсутністю.
Позивач у своїй відповіді на відзив зазначив, що долучені відповідачем до матеріалів справи платіжні інструкції про перерахунок грошових переказів ОСОБА_1 на суму 134063,86 грн. у графі «призначення платежу» містять лише інформацію у вигляді: “ТСО, ПОПОВНЕННЯ КАРТИ/РАХУНКА” та "Переказ власних коштів". Тоді, як відповідно до п. 37 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, яка затверджена Постановою Правління Національного банку України №163 від 29.07.2022, 37. Платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 5) призначення платежу; 6) підпис(и) платника; 7) унікальний ідентифікатор отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; 8) найменування надавача платіжних послуг отримувача. Згідно до п.41 Інструкції, платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. 
А отже вважав, що не зазначення ОСОБА_2 при перерахуванні коштів ОСОБА_1 призначення платежу, не доводить твердження ОСОБА_2 про погашення заборгованості за спірними договорами позик. Крім того, зазначив, що надані відповідачем платіжні інструкції підтверджують перекази грошових коштів відповідача на рахунок позивача, однак, ці грошові кошти переказувались, як повернення боргу за інші боргові зобов`язання, які виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і не мають жодного відношення до погашення боргу за борговою розпискою від 14.07.2021.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: 
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 14.07.2021 ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 135500,00 грн., строком до 14.01.2022.
На підтвердження отримання коштів 14.07.2021 позивачем ОСОБА_1 надано оригінал розписки складеної ОСОБА_2 про те, що 14.07.2021 він отримав від ОСОБА_1 у борг 135500,00 грн., які зобов`язався повернути 14.01.2022 у повному обсязі. (а.с. 57)
В свою чергу відповідач ОСОБА_2 заперечуючи проти позову надав суду платіжні інструкції №BASS_13094109071 від 14.08.2021 на суму 19860,20 грн., №BASS_13094123541 від 14.08.2021 на суму 19860,20 грн., № P24A1589637991C0379 від 07.10.2021 на суму 542,71 грн., №P24A1654378583C8184 від 28.10.2021 на суму 753,77 грн., №P24A1696401553C8786 від 11.11.2021 на суму 3668,34 грн., №P24A1604527747C6522 від 12.10.2021 на суму 3668,34 грн., №P24A1740014731C6795 від 24.11.2021 на суму 753,77 грн., №P24A1780268873C8720 від 07.12.2021 на суму 3668,34 грн., №P24A1852997716C7448 від 28.12.2021 на суму 10050,25 грн., №P24A1852601339C5306 від 28.12.2021 на суму 10050,25 грн., №P24A1852576249C5203 від 28.12.2021 на суму 10050,25 грн., №P24A1852505291C0869 від 28.12.2021 на суму 5025,13 грн., №P24A1853565601C3588 від 28.12.2021 на суму 14070,35 грн., №P24A1855428976C6027 від 29.12.2021 на суму 1005,03 грн., №P24A1913770416C5257 від 18.01.2022 на суму 3668,34 грн., №P24A1982577605C7886 від 09.02.2022 на суму 3668,34 грн., №P24A2067188029C1547 від 09.03.2022 на суму 3650,00 грн., №P24A2093658486C8988 від 19.03.2022 на суму 10000,00 грн., з яких вбачається, що з 14.10.2021 по 19.03.2022 ним здійснено перекази власних коштів на рахунок ОСОБА_1 на суму 124013,61 грн.
При цьому платіжні інструкції не містять зазначення про призначення платежу.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно ч. 1 ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із ч. 1, ч. 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до наданої суду розписки сторонами встановлено строк виконання зобов`язання 14.01.2022 оскільки в цей день ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 135500,00 грн. 
За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та двостовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. 
Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
За ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 (провадження № 61-7056св22) та від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц (провадження№ 61-4579св24).
Відповідно до ч. 4 ст. 454 ЦК України у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Між сторонами виник спір, що належного виконання зобов`язання у визначений сторонами строк і у визначеному об`ємі.
Оцінюючи надані сторонами докази судом встановлено, що за період з 14.08.2021 по 19.03.2022 відповідач здійснив фінансові операції на користь позивача на загальну суму 124013,61 грн. що практично дорівнює сумі боргу.
Надаючи суду копії платіжних інструкцій відповідач зазначив, що вони підтверджують виконання ним зобов`язання по погашенню боргу підтвердженого розпискою від 14.07.2021. Разом з тим позивач не заперечуючи факту отримання від відповідача зазначених коштів пояснив їх отримання наявністю інших боргових зобов`язань між сторонами, які не стосуються спірного зобов`язання при цьому не зазначивши, що саме за зобов`язання це були за якими відповідачем було перераховано позивачу таку значну суму коштів, яка якраз і свідчить про майже повне виконання позикового зобов`язання.
Отже позивач не спростував наведені у відзиві твердження відповідача щодо перерахування таких коштів на рахунок погашення саме цього боргу.
Таким чином, наявність боргового документа у кредитора, при наявності платіжних інструкцій у боржника про часткове виконання ним свого обов`язку, на думку суду нівелює розписку в частині доведеності повного невиконання зобов`язання.
Тобто, такі кошти внесені відповідачем на рахунок позивача слід віднести саме у рахунок погашення боргових зобов`язань, навіть не зважаючи на те, що такі кошти частково було перераховано відповідачем після спливу строку повернення боргу.
За цієї обставини, слід зменшити суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням розміру внесених ОСОБА_2 сум, яка станом на 19.03.2022, коли здійснено відповідачем останній платіж, дорівнювала 124013,61 грн. 
З вищезазначеного слідує, що неповернутою сумою залишається сума 10986,39 грн. (135000-124013,61=10986,39), яку і належить стягнути з відповідача на користь позивача.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 , серед іншого, просив на підставі ст. 625 ЦК України стягнути на свою користь інфляційне збільшення за весь час прострочення у розмірі 66589,54 грн. та 3% річних у розмірі 2049,20 грн. за період із 14 липня 2021 по 04.12.2024 часу звернення з позовом.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в ст. 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п. 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049 ЦК України суд дійшов висновку, що на договір позики від 14 липня 2021 року зі встановленням строк його виконання 14.01.2022 поширюється дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Таким чином суд вважає, що обмеження періоду нарахування інфляційних втрат та 3 % річних датою 24 лютого 2022 року буде правомірним, та таким, що дотримуватиме баланс між правами кредитора та встановленими законодавцем спеціальними гарантіями захисту боржників у період воєнного стану.
Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за порушення будь-якого грошового зобов`язання підлягають частковому задоволенню.
Так, станом на 15.01.2022 прострочена суму грошового зобов`язання, відповідно до наданих платіжних інструкцій, складала 31973,07 грн. (останній платіж до строку виконання зобов`язання 14.01.2022 здійснено 29.12.2021), з 18.01.2022 складала 28304,73 грн., а з 09.02.2022 по 23.02.2022 складала 24636,39 грн. 
Оскільки зазначеним рішенням суду з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума боргу у розмірі простроченого зобов`язання станом на 19.03.2022 (останній платіж) то інфляційні втрати та три проценти річних, суд розраховує з часу виникнення прострочення виконання зобов`язання з 15.01.2022 по 17.01.2022 на суму 31973,07 грн., з 18.01.2022 по 08.02.2022 на суму 28304,73 грн, а з 09.02.2022 по 23.02.2022 на суму 24636,39 грн.
При цьому сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а внесена з 16 по 31 число не індексується і розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число відповідного місяця, інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця (Лист Верховного Суду України від 03.04.97 р N 62-97р).
Індекс інфляції за січень 2022 - 101,3%, за лютий 2022 - 101,6%.
Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за відповідний період.
Отже, сукупний індекс інфляції за період з 15 січня 2022 року 17 січня 2022 року включно становить (101,30 : 100)= 1.01300000
Інфляційне збільшення: 31973,07 x 1.01300000 - 31973,07 = 415,65 грн.
Інфляційне збільшення за період з 18.01.2022 по 08.02.2022 на суму 28304,73 грн., не обраховується про що роз`яснив Верховний Суд України у своєму листі від 03.04.97 р N 62-97р.
Сукупний індекс інфляції за період з 09 лютого 2022 року 23 лютого 2022 року включно становить (101,60 : 100) = 1.01600000
Інфляційне збільшення: 24636,39 x 1.01600000 - 24636,39 = 394,18 грн.
Таким чином, підлягає стягненню з ОСОБА_2 індекс інфляції за весь час прострочення, у сумі 809,83 грн.
Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.
За період: - з 15 січня 2022 року по 17.01.2022 три проценти річних складають 7,88 грн. (31973,07 x 3 % x 3 дні : 365 : 100), - з 18.01.2022 по 08.02.2022 три проценти річних складають 51,18 грн. (28304,73 x 3 % x 22 дні : 365 : 100), - з 09.02.2022 по 23.02.2022 три проценти річних складають 28,35 грн. (24636,39 x 3 % x 14 днів : 365 : 100)
А разом сума до стягнення трьох процентів річних складає 87,41 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином суд доходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 118,83 грн. (11883,63/204138,74/2041,39).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 288 ЦПК України,-
у х в а л и в :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 14 липня 2021 року у розмірі 10986,39 грн. (десять тисяч дев`ятсот вісімдесят шість грн. 39 коп.)
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 встановлені за порушення грошового зобов`язання 809,83 грн. інфляційних втрат, а також 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 87,41 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у сумі 118,83 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення складено 10 липня 2026.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя:          І.К. Ізмайлов