КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
10 вересня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/10990/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі: позивача ОСОБА_1 та в її інтересах адвоката Мельник Г. В.,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мельник Ганни Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 
у складі судді Писанець Н. В.
від 19 березня 2026 року
у цивільній справі № 361/12807/25 Броварського міськрайонного суду Київської області
за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельник Ганна Володимирівна, 
до ОСОБА_2 , 
третя особа без самостійних вимог на предмет спору Броварський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ)
про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини,
У С Т А Н О В И В:
В листопаді 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельник Г. В., звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначала, що з 2020 року проживає з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і в період їхнього спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . Позивач вказувала, що через тимчасову окупацію міста Нова Каховка навесні 2023 року державна реєстрація народження дитини здійснювалася в електронній формі через Сокирянський відділ ДРАЦС Чернівецької області на підставі спільної заяви сторін про визнання батьківства. Внаслідок цього було сформовано електронне свідоцтво про народження, де батьком дитини вказано ОСОБА_2 , а прізвище дитини зазначено як ОСОБА_4 . Проте під час перетину гуманітарного коридору у вересні 2023 року представники військових формувань держави-агресора вилучили оригінал медичного свідоцтва про народження. Після виїзду на підконтрольну Україні територію позивач отримала відмову у видачі оригіналу свідоцтва, оскільки актовий запис не було виявлено в системі, що змусило її звернутися до суду. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.11.2023 встановлено факт народження дитини, матір`ю визначено ОСОБА_1 , а відомості про батька внесені за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України під іменем ОСОБА_5 . 
Надалі, перебуваючи у місті Лодзь (Республіка Польща), відповідач 23.05.2025 перед керівником РАЦС у Лодзі добровільно визнав батьківство щодо дитини. Крім того, біологічне батьківство відповідача підтверджується результатами генетичного дослідження від 08.10.2025 з вірогідністю понад 99,9999 %. 
З огляду на наведене просила суд визнати ОСОБА_2 батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини номер 20 від 09 листопада 2023 року, виключивши відомості про батька, внесені за статтею 135 Сімейного кодексу України, та зазначивши батьком ОСОБА_2 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2026 року відмовлено в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі адвокат Мельник Г. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Вказує, що малолітній ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Нова Каховка Херсонської області в період її тимчасової окупації, а факт його народження було встановлено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.11.2023 із вчиненням запису про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Апелянт звертає увагу на те, що нею було надано вичерпний перелік доказів на підтвердження походження дитини від відповідача ОСОБА_2 , серед яких ключовим є звіт про генетичне дослідження товариства з обмеженою відповідальністю «testDNA» від 08.11.2025, який підтверджує ймовірність біологічного батьківства на 99,9999%. Крім того, позивачка посилається на документи, що підтверджують їхнє спільне проживання однією сім`єю в місті Лодзь Республіки Польща, зокрема договір оренди від 22.03.2023, спільну заяву батьків до дитячого садка, нотаріально завірену заяву відповідача про визнання батьківства від 23.05.2025 та спільні фотознімки. На думку апелянта, суд першої інстанції в порушення вимог статті 89 ЦПК України проігнорував заяву відповідача про визнання позову та не надав належної оцінки висновку молекулярно-генетичного дослідження, обмежившись лише формальним його згадуванням. Також зазначається про помилкове застосування судом першої інстанції статей 129 та 136 Сімейного кодексу України, оскільки предметом цього спору є визнання батьківства щодо дитини, запис про батька якої вчинено за вказівкою матері, а не оспорювання батьківства чи спір між чоловіком матері та біологічним батьком.
Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві від 20 травня 2026 року повністю підтримав апеляційну скаргу позивачки та підтвердив, що він є біологічним батьком малолітньої дитини. Він вказав, що через обставини тимчасової окупації Каховського району Херсонської області та припинення роботи органів державної реєстрації актів цивільного стану вони з позивачкою не змогли своєчасно зареєструвати народження сина у встановленому законом порядку. Відповідач наголосив, що в суді першої інстанції ним було подано письмову заяву про визнання позовних вимог, а результати генетичного тесту ДНК від 08.10.2025 є чіткими та однозначними. Він зазначив, що наразі родина в повному складі, включаючи двох спільних дітей, проживає в Республіці Польща, де він офіційно працевлаштований і повністю забезпечує їхнє утримання, а визнання батьківства є необхідним для захисту інтересів дитини та реалізації її права на повну правову ідентифікацію.
Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та в її інтересах адвокат Мельник Г. В. підтримали апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів. Відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Від Броварського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу за наявними у справі матеріалами, посилаючись на те, що відділ, як третя особа без самостійних вимог на предмет спору, не оспорює права заявника.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області встановлено факт народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження дитини зазначено м. Нова Каховка, матір`ю дитини було вказано ОСОБА_1 , батька дитини записано відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.
За змістом свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що його батьками зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
Звітом про дослідження від 08.10.2025, проведеним ТОВ «testDNA» встановлено ймовірність понад 99,99 % досліджуваного ймовірного батька ОСОБА_6 по відношенню до досліджуваної дитини ОСОБА_7 .
За заявою ОСОБА_2 , завіреної нотаріально у м. Лодзь, останній визнає своє батьківство щодо дитини ОСОБА_3 .
Відповідач ОСОБА_2 направив до суду заяву про визнання позовних вимог, просив суд розглядати справу за його відсутності.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні правові підстави для внесення змін до актового запису про народження малолітної дитини. Обґрунтовуючи судове рішення, суд послався на вимоги статей 129 та 136 Сімейного кодексу України, що регулюють спори про батьківство. Крім того, суд врахував роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України щодо оцінки судово-генетичної експертизи в сукупності з іншими доказами. Встановивши, що з позовом про визнання батьківства звернулася матір дитини, а не особа, яка вважає себе біологічним батьком, суд дійшов висновку про відсутність факту порушення прав позивачки. Суд зазначив, що права матері не є порушеними, невизнаними чи оспорюваними у даній справі, а тому не підлягають відновленню у судовому порядку. На думку суду, долучені письмові докази свідчать лише про обставини реєстрації народження дитини ОСОБА_3 та підтверджують проживання сторін у Республіці Польща, які ніким не оспорюються. З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про повну безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини третьої статті 128 Сімейного кодексу України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Таким чином, закон прямо та імперативно наділяє матір дитини самостійним процесуальним правом на звернення до суду з позовом про визнання батьківства щодо її малолітної дитини, у зв`язку з чим твердження суду першої інстанції про те, що з таким позовом повинна звертатися виключно особа, яка вважає себе батьком, не відповідає законодавству України. Відтак висновок суду першої інстанції про відсутність у позивачки права на звернення до суду з цим позовом та про відсутність порушення її прав ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.
Частиною четвертою статті 128 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу, тобто за вказівкою матері. Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, актовий запис № 20 від 09 листопада 2023 року про народження малолітного ОСОБА_3 містить відомості про батька, які були внесені саме на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, що є передбаченою законом обов`язковою передумовою для пред`явлення позову про визнання батьківства в судовому порядку (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 02.10.2024 у справі № 206/1906/23). За таких обставин, звернення матері до суду спрямоване на захист інтересів малолітної дитини з метою встановлення її реального походження та забезпечення її права на повну правову ідентифікацію з біологічним батьком, що повністю відповідає статті 7 Конвенції про права дитини та статті 121 Сімейного кодексу України.
Суд першої інстанції також припустився помилки, застосувавши до спірних правовідносин норми статей 129 та 136 Сімейного кодексу України. 
Стаття 129 Сімейного кодексу України регулює випадки спору про батьківство між чоловіком, який перебуває у шлюбі з матір`ю дитини, та особою, яка вважає себе батьком дитини, а стаття 136 Сімейного кодексу України визначає порядок оспорювання батьківства особою, яка вже записана батьком дитини, у разі відсутності кровного споріднення. 
Оскільки позивачка та відповідач у шлюбі з іншими особами на момент зачаття та народження дитини не перебували, а запис про батька дитини було здійснено не на підставі реєстрації шлюбу чи спільної заяви, а за правилами статті 135 Сімейного кодексу України за одноосібною вказівкою матері, вказані норми матеріального права не підлягали застосуванню, оскільки вони не регулюють дані спірні правовідносини.
Колегія суддів наголошує на тому, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 89 ЦПК України щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів. 
Матеріали справи містять письмовий звіт про молекулярно-генетичне дослідження від 08.10.2025, виконаний товариством з обмеженою відповідальністю «testDNA», згідно з яким ймовірність біологічного батьківства відповідача ОСОБА_2 щодо малолітної дитини становить понад 99,9999 %. Суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки цьому ключовому доказу, обмежившись лише його формальним переліком у тексті рішення, та не навів жодних мотивів його відхилення. Тим часом, усталена судова практика Верховного Суду чітко зазначає, що ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення біологічного походження дитини, і його доказова цінність суттєво переважає будь-які інші докази, надані сторонами (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 09.04.2025 у справі № 939/335/23). Судом першої інстанції не наведено у рішенні будь-яких обґрунтованих сумнівів щодо дійсності цього дослідження.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки процесуальній поведінці відповідача, який направив до суду письмову заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, та повторно підтвердив це у своєму відзиві на апеляційну скаргу. 
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, а згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем батьківства підтверджується також його нотаріально завіреною заявою, складеною у місті Лодзь, та документами про участь у вихованні та утриманні дитини, зокрема спільною заявою про прийом хлопчика до дитячого садка в Республіці Польща та договором оренди житла, де вся родина мешкає разом як єдина сім`я. Зазначені обставини свідчать про відсутність будь-якого спору між біологічними батьками щодо походження дитини та підтверджують їхнє спільне прагнення забезпечити дитині право на її справжнє ім`я, прізвище та батьківське піклування.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову через нібито відсутність порушеного права матері ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуальних норм, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Походження дитини від ОСОБА_2 є повністю доведеним матеріалами справи, а внесення відповідних змін до актового запису про народження повністю відповідає інтересам малолітної дитини та забезпечує її правовий захист.
Щодо розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції виходить із положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки за результатами апеляційного перегляду позовні вимоги задовольняються повністю, сплачений позивачем судовий збір за подання позову в розмірі 1 212,00 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 817,00 грн покладається на відповідача у повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу адвоката Мельник Ганни Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Визнати ОСОБА_2 батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
Внести зміни до актового запису № 20 від 09 листопада 2023 року про народження ОСОБА_3 , складеного Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а саме - у графі «відомості про батька» виключити внесені на підставі ч. 1 ст. 135 СК України відомості про « ОСОБА_5 », як батька дитини, зазначивши батьком дитини - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 1 212,00 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 1 817,00 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 14 вересня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов