ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 938/160/22
провадження № 61-10538св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Верховинська районна державна нотаріальна контора, Білоберізька сільська рада, приватний нотаріус Верховинського нотаріального округу Мартищук Оксана Ярославівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2025 року у складі судді Джуса Р. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 
10 липня 2025 року у складі колегії суддів: Луганської В. М., Баркова В. М., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: Верховинська районна державна нотаріальна контора, Білоберізька сільська рада, приватний нотаріус Верховинського нотаріального округу Мартищук О. Я., про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача, ОСОБА_5 . Вказував, що за життя мати позивача отримала земельну ділянку, на якій побудувала житловий будинок, господарські будівлі та споруди в с. Яблуниця, Верховинського району Івано-Франківської області. Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 1990 року шлюб між батьками позивача було розірвано.

Після смерті батьків залишилося спадкове майно: житловий будинок, господарські будівлі та споруди, земельна ділянка, відведена для будівництва 
і обслуговування житлового будинку, пиломатеріали в с. Яблуниця, Верховинського району Івано-Франківської області.

На день смерті батька, позивач був зареєстрований в будинку батька, є його єдиним спадкоємцем і вважається таким, що прийняв спадщину за законом після смерті батька.

14 вересня 2021 року, після смерті батька, староста Яблуницького старостинського округу Білоберізької сільської ради видав позивачу копію заповіту, який складено 05 квітня 2013 року від імені ОСОБА_5 , посвідченого секретарем виконавчого комітету Яблуницької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області Комарицею Г. П.

ОСОБА_1 уважав цей заповіт недійсним, оскільки він складений особою, яка не мала на це права, з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, волевиявлення його батька не було вільним і не відповідало його волі. Вказував, що його батько ще за життя та до тяжкого психічного захворювання, постійно стверджував, що після його смерті лише він, як єдиний син, успадкує житловий будинок. Згодом у батька виявили тяжке захворювання психіки, яке швидко прогресувало станом на 05 квітня 
2013 року, і аж до самої смерті він не міг писати, читати, розмовляти та ходити.

Оскаржуваний заповіт ОСОБА_5 , який посвідчено 05 квітня 2013 року секретарем виконавчого комітету Яблуницької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області ОСОБА_6 у приміщенні Яблуницької дільничної лікарні Верховинського району Івано-Франківської області, посвідчений особою, яка не мала права посвідчувати заповіт від імені тяжко хворого батька, оскільки згідно з частиною першою статті 1252 ЦК України заповіт у таких випадках посвідчується головним лікарем, його заступником 
з медичної частини або черговим лікарем лікарні.

Оскаржуваний заповіт за формою не відповідає вимогам чинного законодавства, що вказує на неможливість встановити дійсну волю особи, яка його склала. Через хворобу ОСОБА_5 не міг підписати оскаржуваний заповіт, а зафіксований підпис у заповіті не відповідає справжньому підпису його батька. В разі підписання заповіту спадкодавцем заповіт мав бути прочитаний ним вголос, однак у заповіті немає відмітки про те, що текст заповіту був прочитаний спадкодавцю в голос перед його підписанням.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , що посвідчений секретарем виконавчого комітету Яблуницької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області Комарицею Г. П. 05 квітня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 41.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 
13 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що при оформленні оскаржуваного заповіту секретар сільської ради дотримався основних вимог щодо форми заповіту, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення, особисто підписаний заповідачем. У зв`язку із хворобою заповідача ОСОБА_5 , який не міг самостійно прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбулося згідно з абзацом третім частини другої статті 1248 ЦК України 
в присутності двох свідків, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , особу яких було встановлено, записано відомості про особи свідків в заповіті та він підписаний цими свідками.

В матеріалах справи немає будь-яких доказів, які давали б підстави вважати, що заповідач за станом здоров`я не міг самостійно підписати заповіт, не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, зокрема позивач не надав відповідних висновків експертів.

Суд дійшов висновку, що оскаржуваний заповіт посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування, а саме секретарем виконкому Яблуницької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області 
Комариця Г. П., яка уповноважена на вчинення таких нотаріальних дій на території Яблуницької сільської ради, зокрема і в Яблуницькій дільничній лікарні, яка знаходиться в територіальних межах Яблуницької сільської ради (станом на 2013 рік). Допущені при складенні та посвідченні заповіту порушення, а саме: не зазначення адреси місця складення та посвідчення заповіту, а також відсутність вказівки в заповіті про його зачитання свідками вголос, не є суттєвими та не можуть вважатися такими, що беззаперечно свідчать про його нікчемність чи про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки свідки ОСОБА_7 
і ОСОБА_8 в судовому засіданні вказали, що текст заповіту зачитувався вголос у їх присутності секретарем сільської ради ОСОБА_6 .

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 
13 березня 2025 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

13 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 
2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалено на основі неповного дослідження письмових доказів, без обґрунтованого та правового дослідження показів свідків, їх аналізу та мотивації щодо їх прийняття або відхилення, є упередженими через безпідставне відхилення показів головного лікаря КНП «Яблуницька амбулаторія сімейної медицини». Заявник вказує, що ОСОБА_5 особисто до Яблуницької сільської ради для оформлення заповіту не звертався, оскільки не міг розмовляти, але все розумів. З проханням про вчинення заповіту звернулась сестра спадкодавця 
ОСОБА_2 . Суди цьому уваги не надали, оскільки посадова особа органу місцевого самоврядування не встановила особу, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Звертає увагу, що у цьому випадку заповіт мала посвідчувати посадова особа лікарні. Заповіт було прочитано секретарем сільської ради, 
а не свідками, як того вимагає закон. Суди зробили неправильний висновок про те, що ОСОБА_5 самостійно виразив свою волю на складання заповіту.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 755/141/10, від 25 грудня 2024 року у справі 
№ 713/2583/22, від 12 червня 2025 року у справі № 607/8057/23, від 23 червня 2025 року у справі № 753/23575/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

26 вересня 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 
2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року -без змін.

Відзив мотивований тим, що закон не містить заборон на вчинення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування в сільській місцевості нотаріальних дій у медичному закладі, а тільки визначає, що такі можуть бути вчинені також і відповідними посадовими особами медичного закладу, однак за умови, що такі особи визначені у встановленому порядку. Звертає увагу на те, що запрошення сестрою заповідача секретаря Яюлуницької сільської ради для складання і посвідчення заповіту не свідчить про відсутність волі заповідача на укладання заповіту. Позивач не надав доказів абсолютної неспроможності спадкодавця у момент складання заповіту розуміти значення своїх дій, не надав доказів того, що ОСОБА_5 не міг керувати своїми діями, а його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі. Перебування ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні не 
є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Верховинського районного суду Івано-Франківської області.

23 вересня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , 
і ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою Яблуницького старостинського округу Білоберізької сільської ради від 10 серпня 2021 року на день смерті ОСОБА_5 
в господарстві зареєстрований син ОСОБА_1 .

З довідки Яблуницького старостинського округу Білоберізької сільської ради від 09 травня 2022 року № 313 відомо, що у виконавчому комітеті Яблуницької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області заповіт від імені ОСОБА_4 не посвідчувався.

Згідно із заповітом від мені ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого секретарем виконкому Яблуницької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області Комарицею Г. П. 05 квітня 2013 року та зареєстрованого в реєстрі за № 41, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець села Яблуниця Верховинського району Івано-Франківської області, на випадок своєї смерті все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів своїй сестрі ОСОБА_2 .

Із заповіту відомо, що зміст статей 1234, 1235, 1241, 1254, 1307 ЦК України секретар сільської ради роз`яснив. Зміст заповіту записаний секретарем виконкому, зі слів заповідача ОСОБА_5 , текст заповіту підписано заповідачем ОСОБА_5 в присутності двох свідків - ОСОБА_7 
і ОСОБА_8 у зв`язку із хворобою заповідача. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Заповіт секретар виконкому Яблуницької сільської ради прочитав вголос і зміст роз`яснив до його підписання у присутності запрошених ним свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Особу свідків, справжність їх підписів перевірено.

Заповіт складено і підписано в приміщенні Яблуницької дільничної лікарні 
у присутності секретаря сільської ради в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах нотаріальної контори, а другий видається заповідачу.

12 серпня 2021 року після смерті ОСОБА_5 приватний нотаріус Верховинського району Івано-Франківської області Мартищук О. Я. завела спадкову справу № 76/2021, номер у спадковому реєстрі 68133795.

Згідно з довідкою Яблуницького старостинського округу Білоберізької сільської ради від 11 серпня 2021 року № 722 ОСОБА_2 доглядала хворого брата ОСОБА_5 , інваліда І групи з 2013 року до дня його смерті 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2013 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 проживав 
у житловому будинку сестри ОСОБА_2 .

ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Косівської ЦРЛ з 13 листопада 2012 року до 04 грудня 2012 року 
з діагнозом: гострий розлад мозкового кровообігу по ішемічному типу в б. лівої СМА у вигляді тотальної афазії, правобічного глибокого геміпарезу до плегії 
в руці, з порушенням ритму по типу фібриляції передсердь, тахісистологічна форма. НКІІ В ФК ІІІ, що підтверджується випискою з історії хвороби № 8793.

З довідки КНП «Яблуницька амбулаторія загальної практики сімейної медицини» від 02 травня 2022 року № 14, виписки № 82 із медичної карти стаціонарного хворого від 18 вересня 2022 року та виписки з медичної карти стаціонарного хворого від 03 квітня 2024 року № 114, виданих КНП «Яблуницька амбулаторія загальної практики сімейної медицини», відомо, що ОСОБА_5 проходив лікування в Яблуницькій дільничній лікарні з 02 квітня 2013 року до 15 квітня 2013 року, історія хвороби № 114, з діагнозом: ІХС. Кардіосклероз дифузний. СН-2.ФК3. Стан після перенесеного ішемічного інсульту з правобічною геміплегією та лобною афазією (2012), в лікарню поступив із скаргами на порушення ходьби (правобічна геміплегія) та затруднення мови.

Згідно з довідкою КНП «Яблуницька амбулаторія загальної практики сімейної медицини» від 01 вересня 2022 року № 35 у медичній документації немає записів щодо особи, до обов`язків якої входило посвідчення заповітів стаціонарних хворих.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які 
ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови 
в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року 
у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 
2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови 
у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності 
(див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року 
у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 
11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) 
(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі 
№ 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 
2025 року у справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц (провадження 
№ 61-11896св18)).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає 
в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка 
є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного 
з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див. зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 
25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20). 

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка виявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує, вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так 
і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. При цьому можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена. На рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 
29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23)). 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 
глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, 
є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було 
б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). … Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина друга статті 1247 ЦК України).

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац перший частини четвертої статті 207 ЦК України).

Касаційний суд вже звертав увагу, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 
09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19), від 17 липня 2024 року у справі № 727/5319/18 (провадження № 61-10864св23)).

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року у справі 
№ 462/863/23 (провадження № 61-5396сво24).

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (частина перша статті 1251 ЦК України).

За змістом статті 37 Закону України «Про нотаріат», пункту 1.2 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 
11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок № 3306/5), право посвідчувати заповіти у сільських населених пунктах надано уповноваженим посадовим особам органів місцевого самоврядування.

У пункті 2.1 розділу ІІ Порядку № 3306/5 визначено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Згідно з пунктами 1.1, 1.4 розділу ІІІ Порядку № 3306/5 посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт 
з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Відповідно до частини першої статті 1251 ЦК України в редакції, чинній на час укладення спірного заповіту, заповіт особи, яка перебуває на лікуванні 
у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров`я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів.

Аналіз вказаних норм, дає підстави зробити висновок про те, що у разі знаходження заповідача на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також перебування особи в будинку для осіб похилого віку та інвалідів закон не забороняє уповноваженій посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування посвідчувати заповіт, при цьому надає таку можливість головному лікарю, його заступнику з медичної частини або черговому лікарю цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров`я, а також начальнику госпіталю, директору або головному лікарю будинку для осіб похилого віку та інвалідів, про що свідчить вживання словосполучення «може бути посвідчений».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи 
і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних 
у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановивши, що спірний заповіт складено та засвідчено посадовою особою органу місцевого самоврядування - секретарем виконкому Яблуницької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області 
Комарицею Г. П., що відповідає вимогам закону, підписання заповіту відбулося з дотриманням вимог закону та відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном, спірний заповіт містить відповідні відомості щодо прочитання його вголос, текст заповіту підписано заповідачем та 
у присутності двох свідків, які особисто розписалися про це у заповіті, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Запрошення сестрою заповідача, а саме ОСОБА_2 секретаря Яблуницької сільської ради для складання і посвідчення заповіту ОСОБА_5 не свідчить про відсутність волі заповідача на укладання заповіту.

Позивач не надав доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій або керувати ними. Сам факт наявності у ОСОБА_5 захворювання після ішемічного інсульту та знаходження його на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Косівської ЦРЛ з 13 листопада 2012 року до 04 грудня 2012 року та 
з 02 квітня 2013 року до 15 квітня 2013 року в КНП «Яблуницька амбулаторія загальної практики сімейної медицини» не є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним. 

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач 01 березня 2023 року заявляв клопотання про призначення у справі медико-криміналістичної експертизи щодо наявності захворювань у спадкодавця. Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 
2023 року щодо призначення у справі медико-криміналістичної експертизи відмовлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу. 

Проте, під час судового розгляду позивач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляв клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для з`ясування психічного стану здоров`я спадкодавця, оскільки для визначення наявності або відсутності 
у ОСОБА_5 можливості в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, а саме про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами першої і апеляційної інстанцій, не суперечать висновкам Верховного Суду 
у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені 
з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, на їх законність не впливають.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2025 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 
13 березня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 
10 липня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | І. А. Воробйова
| А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун