Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м.Харків 
11 вересня 2026 року №520/24831/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу № 520/24831/26 за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області (адреса: 84205, Донецька область, місто Дружківка, вулиця Віталія Пилипенка (Енгельса Ф.), будинок 43, код ЄДРПОУ 43532003) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення прохальної частини позовної заяви від 17 серпня 2026 року, прийнятої до розгляду ухвалою суду від 21 серпня 2026 року, просить:
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області (адреса: 84205, Донецька обл., м. Дружківка, вул. Віталія Пилипенка (Енгельса Ф.) буд. 43; код ЄДРПОУ 43532003), щодо не нарахування та не виплати на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 додаткової винагороди на період дії воєнного стану, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, в розмірі 30 000 гривень, щомісячно, за період проходження служби з 24.02.2022 по 06.10.2022;
- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Донецькій області (адреса: 84205, Донецька обл., м. Дружківка, вул. Віталія Пилипенка (Енгельса Ф.) буд. 43; код ЄДРПОУ 43532003) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 додаткову винагороду на період дії воєнного стану, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 в розмірі 30 000 гривень, щомісячно, за період проходження служби з 24.02.2022 по 06.10.2022.
Ухвалою від 14 серпня 2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі № 520/24831/26, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), поновлено строк звернення до суду, задоволено клопотання про витребування доказів і витребувано у відповідача дев`ять позицій доказів, що стосуються предмету спору.
Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином. Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
У первісній редакції прохальної частини позовної заяви позивач визначив період, за який просив нарахувати та виплатити додаткову винагороду, з 24.02.2022 по 06.10.2023. Заявою від 17 серпня 2026 року позивач уточнив прохальну частину позовної заяви, визначивши цей період з 24.02.2022 по 06.10.2022. Ухвалою від 21 серпня 2026 року заяву про уточнення прохальної частини позовної заяви прийнято до розгляду, а тому справа вирішується за уточненими позовними вимогами.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 24.02.2022 по 06.10.2022 проходив службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Донецькій області і виконував завдання з організації та несення служби; що постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану встановлено додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень щомісячно; що додаткову винагороду за цей період відповідач не нарахував і не виплатив, а на звернення позивача послався на відсутність відповідних бюджетних асигнувань.
Відзив на позовну заяву відповідач до суду не подав, витребувані ухвалою суду від 14 серпня 2026 року докази не надав, про причини неподання суд не повідомив.
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.
ОСОБА_1 проходив службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Донецькій області на посаді контролера І категорії 1 відділення 3 взводу 1 підрозділу охорони Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області та має спеціальне звання старшого сержанта Служби судової охорони.
Виконання позивачем завдань з організації та несення служби у спірний період підтверджено довідкою, підписаною 08 травня 2023 року командиром 1 підрозділу охорони Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області підполковником Служби судової охорони Олександром НАЗАРОМ. Довідка охоплює період з 24.02.2022 по 05.10.2022 і містить помісячний перелік виконаних завдань із зазначенням наказів начальника Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області. За змістом довідки у період з лютого по травень 2022 року позивач залучався до охорони Донецького апеляційного суду, а у період з червня по жовтень 2022 року перебував в оперативному підпорядкуванні Територіального управління Служби судової охорони у Полтавській області з охорони громадського порядку органів та установ системи правосуддя.
Позивач звернувся до відповідача з публічним запитом, зареєстрованим 31 липня 2026 року за № Пз-5, щодо нарахування та виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
Листом Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області на публічний запит, зареєстрований 31 липня 2026 року за № Пз-5, одержаним ОСОБА_1 03 серпня 2026 року, відповідач повідомив: «Виплата грошового забезпечення співробітникам Служби виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби. Для видання наказу про виплату співробітникам Служби додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, необхідна наявність у затвердженому кошторисі Служби або територіального управління Служби за фондом оплати праці співробітників відповідних бюджетних асигнувань на її виплату». У тому ж листі відповідач зазначив: «Службою ведеться відповідна робота щодо отримання з державного бюджету додаткових асигнувань для виплати співробітникам Служби зазначеної додаткової винагороди. Такі накази можуть видаватись виключно після надходження відповідних асигнувань».
У цьому ж листі відповідач прямо зазначив, що публічний запит опрацьовано щодо постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2022 року № 1146, і навів перелік осіб, яким виплачується додаткова винагорода, у якому співробітники Служби судової охорони не зазначені.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що у період з 24.02.2022 по 06.10.2022 позивач проходив службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Донецькій області, а додаткова винагорода на період дії воєнного стану, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, позивачу за цей період не нарахована і не виплачена.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із такого.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Абзацом першим пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у первісній редакції встановлено: «на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби)».
Отже, у редакції, чинній станом на 24 лютого 2022 року, абзац перший пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 прямо називав співробітників Служби судової охорони серед осіб, яким на період дії воєнного стану виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно.
Зміни, внесені до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року № 793, оцінено Великою Палатою Верховного Суду у пункті 66 постанови від 21 вересня 2023 року у справі № 260/3564/22 (провадження № 11-74заі23): «Велика Палата Верховного Суду враховує, що постановою КМУ № 793 внесені, зокрема, такі зміни до постанови КМУ № 168: - в абзаці першому слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць»; - доповнено пункт після абзацу першого новим абзацом такого змісту: «Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення»; - доповнено постанову пунктом 2-1 такого змісту: « 2-1. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів».
Правові наслідки цих змін визначено у пункті 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 260/3564/22: «Разом із цим Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що зміст внесених постановою КМУ № 793 змін до постанови КМУ № 168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця».
Слова «співробітникам Служби судової охорони,» виключено з абзацу першого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 року № 43 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», тобто вже після закінчення спірного періоду. Протягом усього періоду з 24.02.2022 по 06.10.2022 співробітники Служби судової охорони лишалися в переліку осіб, яким виплачується додаткова винагорода.
Із наведеного випливає, що довід відповідача, викладений у листі на публічний запит, зареєстрований 31 липня 2026 року за № Пз-5, ґрунтується на редакції постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, яка діяла після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2022 року № 1146, тобто на редакції, яка у період з 24.02.2022 по 06.10.2022 чинною не була. Застосування до спірних правовідносин редакції нормативно-правового акта, яка на час виникнення цих правовідносин не діяла, є неправомірним, а тому цей довід відповідача суд відхиляє.
Пунктом 4 наказу Державної судової адміністрації України від 31 жовтня 2022 року № 396 передбачено, що ці нормативно-правові акти набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року. Таким чином, Порядок і умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, затверджені цим наказом, поширюються і на спірний період.
Щодо визначення розміру додаткової винагороди суд враховує висновки, викладені у пунктах 71, 75 і 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 260/3564/22 (провадження № 11-74заі23). У пункті 71 зазначено: «Так, за висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, при визначенні розміру належної позивачу додаткової винагороди пункт 7 Порядку № 396 не підлягає застосуванню, оскільки за імперативною нормою частини другої статті 165 Закону № 1402-VIII розмір грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони встановлюється КМУ». У пункті 75 зазначено, що з огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами при визначенні розміру додаткової винагороди слід застосовувати норми постанов КМУ, а не Порядку № 396. У пункті 76 зазначено, що «наявність у ДСА України права встановлювати «порядок і умови виплати додаткової винагороди» не є тотожним праву встановлювати «розміри додаткових винагород».
Отже, пункт 7 Порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, затверджених наказом Державної судової адміністрації України від 31 жовтня 2022 року № 396, у частині, у якій він звужує коло одержувачів додаткової винагороди у розмірі 30 000 гривень порівняно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, при вирішенні цієї справи застосуванню не підлягає. Відповідно обставини, на які вказує довідка від 08 травня 2023 року, а саме конкретні об`єкти охорони та перебування позивача в оперативному підпорядкуванні Територіального управління Служби судової охорони у Полтавській області, на право позивача на додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень щомісячно не впливають, оскільки пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 пов`язував таке право виключно зі статусом співробітника Служби судової охорони.
Довід відповідача про те, що для виплати додаткової винагороди необхідне видання відповідного наказу, а такі накази можуть видаватись виключно після надходження відповідних асигнувань, суд відхиляє. Видання наказу про виплату співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди належить до повноважень самого відповідача, а невидання такого наказу і є тією бездіяльністю, протиправність якої є предметом цього спору. Суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність власної бездіяльності посиланням на невчинення ним же дії, яку він зобов`язаний був вчинити.
Довід відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на виплату додаткової винагороди відхиляється з підстав, наведених у пунктах 61, 62, 63 і 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 260/3564/22 (провадження № 11-74заі23).
У пункті 61 зазначеної постанови вказано: «За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань».
У пункті 62 зазначеної постанови вказано: «З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду визнає необґрунтованими посилання Територіального управління на те, що в затвердженому ДСА України кошторисі Служби судової охорони на 2022 рік та відповідному кошторисі Територіального управління видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної постановою КМУ № 168, не передбачались та не затверджувались, у зв`язку із чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс не дозволяє здійснити таку виплату, оскільки гарантовані законом виплати, пільги тощо неможливо поставити в залежність від видатків бюджету».
У пункті 63 зазначеної постанови вказано, що відмова Територіального управління у виплаті додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном; доки відповідне положення постанови КМУ № 168 є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті; тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України»).
У пункті 65 зазначеної постанови вказано: «Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21-44а10)».
Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що у період з 24.02.2022 по 06.10.2022 позивач мав право на додаткову винагороду на період дії воєнного стану, передбачену пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а невчинення відповідачем дій з нарахування та виплати цієї додаткової винагороди є протиправною бездіяльністю.
Визначаючи спосіб відновлення порушеного права, суд враховує наведений вище висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, а тому додаткова винагорода підлягає нарахуванню та виплаті пропорційно часу фактичного проходження позивачем служби у спірному періоді. Такий спосіб узгоджується і з довідкою від 08 травня 2023 року, яка охоплює період з 24.02.2022 по 05.10.2022 і містить помісячний перелік виконаних завдань.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень: у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, витребувані судом докази, у тому числі кошториси Служби судової охорони та Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області, не надав, а тому правомірність своєї бездіяльності не довів. Згідно з частиною шостою статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Решта доводів та аргументів сторін, наведених у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовує.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, пункт 29).
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з нормами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, з урахуванням принципів адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-78, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області (адреса: 84205, Донецька область, місто Дружківка, вулиця Віталія Пилипенка (Енгельса Ф.), будинок 43, код ЄДРПОУ 43532003) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди на період дії воєнного стану, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень щомісячно за період проходження служби з 24 лютого 2022 року по 06 жовтня 2022 року.
Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Донецькій області (адреса: 84205, Донецька область, місто Дружківка, вулиця Віталія Пилипенка (Енгельса Ф.), будинок 43, код ЄДРПОУ 43532003) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) додаткову винагороду на період дії воєнного стану, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень щомісячно за період проходження служби з 24 лютого 2022 року по 06 жовтня 2022 року, пропорційно часу фактичного проходження служби.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Другого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар