ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
13.07.2026 | Справа № 910/14757/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи 
за первісним позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" 
до Фізичної особи-підприємця Плєндукова Ігоря Сергійовича 
треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство "Дніпро-парксервіс" Дніпровської районної у місті Києві ради та Фізична особа-підприємець Владецький Борис Михайлович 
про стягнення 310 137,65 грн.
та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Плєндукова Ігоря Сергійовича 
до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" 
про визнання недійсним договору. 

Представники учасників справи:
від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Середюк Т.А., в порядку самопредставництва;
від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Сабадин А.В., ордер серія АІ № 2078291;
від третьої особи 1: не з`явився;
від третьої особи 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Плєндукова Ігоря Сергійовича про стягнення 310 137,65грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2022-10/03 від 14.10.2022, в частині здійснення розрахунків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
16.12.2025 Фізичною особою-підприємцем Плєндуковим Ігорем Сергійовичем подано зустрічний позов до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про визнання недійсним договору.
Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю у КП «Київтранспарксервіс» на момент укладення спірного договору повноважень щодо передачі майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: вулиця Каунаська, 4/6 в експлуатацію (користування) іншим особам, зокрема, ФОП Плєндукову О.І., а тому Договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2022-10/03 від 14.10.2022, укладений між КП «Київтранспарксервіс» та ФОП Плєндуков О.І. підлягає визнанню недійсним.
17.12.2025 представником відповідача за первісним позовом подано відзив на позовну заяву.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2025 прийнято зустрічний позов Фізичної особи-підприємця Плєндукова Ігоря Сергійовича до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про визнання недійсним договору до розгляду з первісним позовом у справі № 910/14757/25, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, постановлено розгляд справи №910/14757/25 здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 26.01.2026.
23.12.2025 представником позивача за первісним позовом подано відповідь на відзив.
29.12.2025 представником відповідача за первісним позовом подано заперечення на відповідь на відзив.
06.01.2026 представником відповідача за зустрічним позовом подано відзив на позовну заяву.
12.01.2026 представником позивача за зустрічним позовом подано відповідь на відзив.
22.01.2026 представником позивача за зустрічним позовом подано доповнення до клопотання про витребування доказів
23.01.2026 представником позивача за зустрічним позовом подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
26.01.2026 представником позивача за первісним позовом подано заперечення на клопотання.
У судове засідання 26.01.2026 представники сторін з`явились.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 залучено до участі у справі Комунальне підприємство «Дніпро-парксервіс» Дніпровської районної у місті Києві ради та Фізичну особу-підприємця Владецького Бориса Михайловича в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом, підготовче засідання відкладено на 23.02.2026.
28.01.2026 представником позивача за зустрічним позовом подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
28.01.2026 представником відповідача за зустрічним позовом подано заперечення на відповідь на відзив.
29.01.2026 представником позивача за первісним позовом подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
09.02.2026 представником відповідача за первісним позовом подано письмові пояснення, заяву про доповнення підстав зустрічного позову.
10.02.2026 представником третьої особи 2 подано письмові пояснення.
23.02.2026 представником відповідача за первісним позовом подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
23.02.2026 представником позивача за первісним позовом подано письмові пояснення.
У судове засідання 23.02.2026 представники сторін з`явились, представники третіх осіб не з`явились.
За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання до 09.03.2026.
05.03.2026 представником позивача за первісним позовом подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
06.03.2026 представником позивача за первісним позовом подано письмові пояснення.
У судове засідання 09.03.2026 представники сторін з`явились, представники третіх осіб не з`явились.
Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.04.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.
16.03.2026 представником відповідача за первісним позовом подано письмові пояснення.
У судове засідання 06.04.2026 представники сторін з`явились, представники третіх осіб не з`явились.
За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 27.04.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.
27.04.2026 представником відповідача за первісним позовом подано письмові пояснення.
27.04.2026 представником позивача за первісним позовом подано письмові пояснення.
У судове засідання 27.04.2026 представники сторін з`явились, представники третіх осіб не з`явились.
За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 18.05.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.
27.04.2026 представником відповідача за зустрічним позовом подано письмові пояснення.
08.05.2026 представником позивача за первісним позовом подано письмові пояснення.
У судове засідання 18.05.2026 представники сторін з`явились, представники третіх осіб не з`явились.
За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 08.06.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.
08.06.2026 судове засідання не відбулось.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2026 розгляд справи по суті призначено на 13.07.2026.
У судове засідання 13.07.2026 представники сторін з`явились, представники третіх осіб не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Зважаючи на викладене, оскільки неявка третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні первісний позов підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив.
Представник відповідача за первісним позовом не визнав заявлені первісні позовні вимоги у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні первісного позову повністю та задовольнити зустрічний позов, підтриманий позивачем за зустрічним позовом у повному обсязі.
На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
У судовому засіданні 13.07.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва 
ВСТАНОВИВ: 

Рішенням Київської міської ради "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" № 930/1591 від 26.06.2007 єдиним оператором з паркування транспортних засобів у місті Києві визначено КП "Київтранспарксервіс" (далі - позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом).
КП "Київтранспарксервіс" здійснює господарську діяльність з паркування транспортних засобів, яка, серед іншого, врегульована Правилами благоустрою міста Києва, які затверджені рішенням КМР від 25.12.2008 № 1051/1051 та Правилами паркування транспортних засобів, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1342.
Водночас, Комунальне підприємство «Дніпро-парксервіс» Дніпровської районної у місті Києві ради звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранспарксервіс» про усунення перешкод у виконанні функцій єдиного оператора в Дніпровському районі міста Києва з надання платних послуг з паркування та відстою автотранспортних засобів, стягнення паркувального збору та його надходження до районного бюджету шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на виконання вказаних функцій, а також на укладення з будь-якими суб`єктами господарювання договорів про надання послуг з паркування та транспортування транспортних засобів у Дніпровському районі міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2009 у справі №6/385, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2010, позовні вимоги задоволено частково, визнано право Комунального підприємства «Дніпро-парксервіс» Дніпровської районної у м. Києві ради на виконання функцій єдиного оператору в Дніпровському районі міста Києва з надання платних послуг по відстою та зберіганню транспортних засобів в Дніпровському районі міста Києва, зокрема за адресою: вулиця Каунаська, 4/6 та визнано відсутність у Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранспарксервіс» права на виконання функцій єдиного оператору в Дніпровському районі м. Києва з надання платних послуг по відстою та зберіганню транспортних засобів в Дніпровському районі міста Києва, зокрема за адресою: вулиця Каунаська, 4/6.
10 червня 2010 року між Комунальним підприємством «Дніпро-парксервіс» Дніпровської районної у місті Києві ради (далі - оператор, третя особа 1) та Фізичною особою-підприємцем Владецьким Борисом Михайловичем (далі - уповноважена особа, третя особа 2) укладено Договір № 6-11/11, за умовами якого, зокрема: 
- уповноважена особа бере в експлуатацію у оператора (згідно рішення Дніпровської районної у м. Києві ради V скликання XXII сесії № 398 від 29.09.2009) та здійснює організацію місць платного паркування, відстою та зберігання транспортних засобів на паркувальному майданчику, який знаходиться за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6;
- за експлуатацію місць платного паркування уповноважена особа сплачує оператору суму обумовлену даним Договором, та яка вказується в протоколі узгодження договірної ціни та кількості паркувальних місць, який є окремим Додатком.
- даний Договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2025. Без Акту прийняття в експлуатацію паркувального майданчика договір не є чинним.
Згідно Протоколу узгодження договірної ціни та кількості паркувальних місць до Договору, уповноважена особа бере в експлуатацію у оператора та здійснює організацію місць платного паркування, відстою та зберігання транспортних засобів на паркувальному майданчику, який знаходиться за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6 в кількості 35 шт; ціна Договору 3 726,05 грн на місяць.
За актом приймання в експлуатацію паркувальних майданчиків оператор передав, а уповноважена особа приймає в експлуатацію паркувальнй майданчик, який знаходиться за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6.
В подальшому, пунктом 1.6 рішення Київської міської ради "Про ліквідацію районних комунальних підприємств з паркування транспортних засобів" №377/6593 від 27.10.2011, ліквідовано КП «Дніпро-парксервіс» Дніпровської районної у місті Києві ради.
Пунктом 4 вказаного вище рішення доручено районним в місті Києві державним адміністраціям передати до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтранспарксервіс" та закріпити за ним на праві господарського відання майно підприємств, зазначених у пункті 1 цього рішення.
Рішенням КМР "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" (таблиця № 1 додатку 5) № 242/5629 від 23.06.2011 затверджено перелік паркувальних майданчиків, які закріплені за КП "Київтранспарксервіс".
Відповідно до таблиці № 1 до додатка 5 до рішення КМР від 23.06.2011 № 242/5629 за КП "Київтранспарксервіс" закріплено спеціально обладнаний майданчик для паркування за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6, з кількістю паркувальних місць - 96.
14 жовтня 2022 року між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (далі - сторона 1, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) та Фізичною особою-підприємцем Плєндуковим Ігорем Сергійовичем (далі - сторона 2, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) укладено Договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2022-10/03 (далі - Договір), за умовами якого, зокрема:
- сторона 1 передає за плату стороні 2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчик для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6 (далі - майданчик для паркування), що включає 86 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 10 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів (пункт 1.1 Договору);
- сторона 1 розробляє схему організації дорожнього руху на майданчику для паркування, яка є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 2.1.4 Договору).
- майданчик для паркування вважається переданим в експлуатацію стороні 2 з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію (пункт 3.1 Договору);
- акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію має бути підписаний сторонами в термін з 14.10.2022 по 14.11.2022. У випадку не підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика в експлуатацію Договір вважається розірваним 15.11.2022 (пункт 3.2 Договору); 
- щомісяця до 10-го числа сторони підписують акт приймання-передачі послуг, наданих в попередньому місяці. Підписання акту приймання-передачі наданих послуг здійснюється за місцезнаходженням сторони 1. У випадку не підписання стороною 2 акту приймання-передачі наданих послуг в строк до 10 числа акт приймання-передачі послуг, наданих в попередньому місяці, вважається підписаним стороною 2 без зауважень (пункт 3.4 Договору);
- вартість експлуатації 1 машиномісця за 1 день в гривнях становить 6,50 грн, у тому числі, ПДВ у сумі 1,08 грн (пункт 4.1 Договору); 
- загальна ціна Договору становить 204 035,00 грн, у тому числі, ПДВ у сумі 34 005,83 грн (пункт 4.2 Договору);
- оплата вартості експлуатації майданчика починається з дня підписання акту приймання-передачі стороною 1 в експлуатацію стороні 2 майданчика для паркування та здійснюється стороною 2 щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок сторони 1 у розмірі 100% місячної вартості експлуатації майданчика з урахуванням кількості календарних днів в місяці, за який проводиться оплата не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, за який здійснюється розрахунок. Плата за місяць, в якому підписано акт приймання-передачі, здійснюється пропорційно до фактичної кількості днів експлуатації майданчика для паркування в даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 15 числа місяця, платіж вноситься до 1 (першого числа) наступного місяця (пункт 4.3 Договору); 
- сторона 1 не пізніше 5-го числа місяця готує та направляє на адресу електронної пошти сторони 2 рахунок на оплату (пункт 4.4 Договору);
- відсутність рахунка на дату оплати, визначену пунктом 4.3 цього Договору, не звільняє сторону 2 від зобов`язань щодо оплати (пункт 4.5 Договору);
- плата сторони 2 стороні 1, визначена у пункті 4.1 Договору, може бути змінена у випадках зміни розміру податків та зборів, з яких формується плата за майданчик для паркування. В цьому випадку сторони зобов`язуються внести зміни в Договір, виходячи зі змінених розмірів податків і зборів. Новий розмір плати встановлюється з дати набрання чинності нормативно-правовим актом, на підставі якого змінено розмір плати, а раніше проведені стороною 2 розрахунки підлягають корегуванню (пункт 4.6 Договору);
- оплата сторони 2 стороні 1 згідно умов даного Договору проводиться за період з дати підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію по дату фактичного повернення з експлуатації стороні 1 майданчика для паркування (пункт 4.7 Договору);
- Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами (пункт 7.1 Договору);
- строк дії Договору становить 365 календарних днів від дати підписання акту приймання-передачі стороною 1 в експлуатацію стороні 2 майданчика для паркування (пункт 7.2 Договору);
- після припинення дії або розірвання Договору (окрім випадку втрати стороною 1 права на експлуатацію майданчика для паркування) сторона 2 зобов`язана протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів звільнити майданчик для паркування (пункт 7.12 Договору).
- у разі належного виконання стороною 2 своїх обов`язків за цим Договором, Договір може бути пролонгований на той самий період шляхом підписання додаткової угоди. При цьому, якщо сукупний індекс інфляції за період дії Договору, встановлений Міністерством фінансів України у тому ж періоді, перевищує 100%, сторона 1 зобов`язана змінити загальну ціну Договору на наступний період з урахуванням розміру сукупного індексу за період дії Договору.
Додатком до Договору викладено схему організації дорожнього руху.
За актом приймання-передачі паркувального майданчика від 11.11.2022, сторона 1 передала, а сторона 2 прийняла в експлуатацію паркувальний майданчик на 96 машиномісць за адресою: АДРЕСА_1 .
15 лютого 2023 року за вх. № 053/05/404 стороною 1 отримано від сторони 2 Лист вих. № 1/1 від 15.02.2023, у якому сторона 2 зазначила, що за адресою паркувального майданчика по вул. Каунаська, 4/6 знаходяться сторонні особи - КП «Дніпро-Парксервіс» та ФОП Владецький Борис Михайлович, які не дають здійснювати господарську діяльність, які зафіксовані СВ Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві 18.11.2022, в зв`язку з чим сторона 2 просила зупинити нарахування плати з 11.11.2022 до моменту звільнення сторонніми особами паркувального майданчика.
Листом № 053/05-4084 від 03.11.2023 сторона 1 повідомила сторону 2 про наявну заборгованість за Договором в сумі 198 445,00 грн за період з листопада 2022 року по листопад 2023 року та зазначила, що не має намір пролонгувати Договір.
Листом № 053/05-441 від 29.11.2023 сторона 1, за результатами опрацювання Листа сторони 2 (вх. № 053/05/3239 від 22.11.2023) повідомила сторону 2, що оскільки термін дії Договору закінчився, підприємством не має змоги зупинити нарахування оплати вартості експлуатації майданчика, та зазначила про наявну заборгованість за Договором у розмірі 204 035,00 грн.
Звертаючись з позовом до суду, позивач за первісним позовом зазначає, що відповідачем за первісним позовом порушено взяті на себе зобов`язання за Договором в частині сплати вартості експлуатації майданчика, в зв`язку з чим за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 204 035,00 грн за період з листопада 2022 року по листопад 2023 року.
Також, позивачем за первісним позовом нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 43 520,46 грн, інфляційні втрати в розмірі 47 141,72 грн та 3% річних у розмірі 15 440,47 грн.
Відповідач за первісним позовом в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що ФОП Плєндуков І.С. був позбавлений можливості використовувати переданий в оренду (найм) майданчик для паркування транспортних засобів через здійснення там діяльності ФОП Владецький Б.М. на підставі договору №6/11-11 від 10.06.2010, укладеного з Комунальним підприємством «Дніпро-парксервіс», в зв`язку з чим наявні обставини, що не залежали від позивача та, в силу приписів ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, звільняють його від сплати орендної плати за період, за який об`єкт оренди ним не міг бути використаний, з підстав, що не залежали від орендаря. 
Поряд з цим, ФОП Плєндуков І.С. звернувся із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним Договору №ДНП-2022-10/03 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, укладеного 14.10.2022 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» та Фізичною особою-підприємцем Плєндуковим Ігорем Сергійовичем.
В обґрунтування заявленого позову позивач за зустрічним позовом зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2009 у справі №6/385 встановлені обставини відсутності у КП «Київтранспарксервіс» права на виконання функцій єдиного оператора в Дніпровському районі м. Києва, а території для обслуговування паркувальних об`єктів, що функціонують в якості автостоянок, зокрема, за адресою: вулиця Каунаська, 4/6, закріплено за комунальним підприємством «Дніпро-парксервіс», яке 10.06.2010 уклало з ФОП Владецьким Б.М. Договір №6/11-11, за яким останньому передано майданчик в користування, а отже, у КП «Київтранспарксервіс» на момент укладення Договору були відсутні повноваження щодо передачі майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: вулиця Каунаська, 4/6 в експлуатацію (користування) іншим особам, зокрема, ФОП Плєндукову О.І. Також, позивач за зустрічним позовом зазначає, що при укладенні Договору не було дотримано вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна», зокрема ст.ст. 5, 6, 8, 9, 10, 11, 12,13, 15, 16 Закону. 
Відповідач за зустрічним позовом в свою чергу, заперечуючи проти зустрічного позову зазначає, що обставини встановленні в рішенні Господарського суду міста Києва від 05.11.2009 у справі №6/385, ніяким чином не спростовують повноваження КП «Київтранспарксервіс» на передачу права експлуатації майданчика для паркування за адресою: АДРЕСА_1 , встановленого рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві». Відповідач за зустрічним позовом також зазначає, що КП «Дніпропарксервіс» перебуває в стані припинення, а тому посилання позивача за зустрічним позовом на вищезазначене рішення є необґрунтованим. 
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
У статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Оскільки, відповідно до статті 16 ЦК порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, чи відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Як установлено судом, правовідносини між сторонами виникли внаслідок укладення сторонами 14 жовтня 2022 року Договору про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2022-10/03, дійсність якого, як і можливість користування майданчиком за яким, ФОП Плєндуковим І.С. не визнається, натомість КП «Київтранспарксервіс» зазначає про невиконання стороною 2 зобов`язань за таким правочином в частині внесення вартості експлуатації майданчика у період строку дії Договору.
Отже, першочерговому вирішенню підлягають вимоги ФОП Плєндукова І.С. за зустрічним позовом щодо визнання недійсним Договору №ДНП-2022-10/03 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, укладеного 14.10.2022 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» та Фізичною особою-підприємцем Плєндуковим Ігорем Сергійовичем.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
У постанові від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину. Згідно з частиною першою цієї статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 ЦК України).
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Згідно з частиною четвертою вказаної статті правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
Відповідно до частини п`ятої наведеної статті вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як встановлено судом, уклавши 14 жовтня 2022 року Договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2022-10/03, сторони почали його виконувати, про що свідчить зокрема передання за актом приймання-передачі паркувального майданчика від 11.11.2022 паркувального майданчика на 96 машиномісць за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6.
При цьому, позивач за зустрічним позовом, такий паркувальний майданчик на 96 машиномісць за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6 прийняв без зауважень, і жодних заперечень щодо дійсності укладеного сторонами правочину у цілому не висловлював.
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
Зокрема доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). По суті згаданий принцип римського права є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 43 ГПК України, аналогічно частина перша статті 44 ЦПК України).
Наведені висновки сформульовані зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23 (провадження № 12-33гс24).
Тож, позивач звернувшись із позовом у цій справі та заявивши вимоги про недійсність Договору, діяв всупереч власній поведінці, оскільки попри аргументи позові у цій справі, позивач за зустрічним позовом між тим став заперечувати дійсність Договору у цій справі після заявлення позову позивачем за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом коштів у зв`язку з невиконанням зобов`язань за Договором.
Отже, господарський суд, спираючись на правову позицію Верховного Суду дійшов висновку про порушення позивачем принципу добросовісності, заперечуючи дійсність договору після його фактичного визнання та часткового виконання.
При цьому, фактично позов про визнання недійсним Договору за визначеним позивачем за зустрічним позовом порушеним правом полягає у звільненні відповідача за первісним позовом від сплати передбаченої Договором плати.
У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що Договір, в тому числі й оренди, є недійсним з моменту його вчинення не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу прямої вказівки закону - ч. 1 ст. 236 ЦК України, а тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) він є недійсним з моменту його вчинення, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про такий момент його недійсності. Натомість зобов`язання (ст. 509 ЦК України) сторін за недійсним договором, зокрема оренди, припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішенням суду про визнання правочину (договору) недійсним навіть і у випадку незазначення про таке припинення у резолютивні частині рішення.
Верховний Суд у постанові від 17.04.2025 у справі № 910/9652/23 зазначив, що застосувати наслідки недійсності правочину за передане в оренду майно неможливо, тому що відновити первісне становище сторін за одержане в користування майно - є безповоротним явищем, а тому фактичне користування майном на підставі договору оренди не дозволяє в разі його недійсності (нікчемності) провести двосторонню реституцію.
У даному випадку, суд враховує, що позивач за зустрічним позовом прийнявши без заперечень та зауважень за Актом приймання-передачі паркувального майданчика від 11.11.2022 в експлуатацію паркувальний майданчик на 96 машиномісць за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6, в подальшому такий майданчик відповідачу за зустрічним позовом не повернув.
Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. 
Порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. 
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.
За таких обставин, суд зазначає, що саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. 
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 по справі №912/1856/16, від 14.05.2019 по справі №910/11511/18.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. 
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. 
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. 
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. 
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі №910/7164/19.
Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч.1 ст.2 ГПК (ч.1 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України). Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19.
Уточнюючи висновок, викладений в п.5.29 постанови від 21.09.2022 у справі №908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в п.154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч.1 ст.216, ст.387, частин 1, 3 ст.1212 ЦК).
Об`єднана палата у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 уточнила висновок, викладений у постанові від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, з урахуванням актуальних правових висновків, сформульованих в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19, від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц:
"Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.
Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.
Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного / частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Водночас, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного / частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.».
Отже, зважаючи на всі встановлені судом обставини, на підставі доказів на їх підтвердження, свідчить про відсутність підстав для висновку про наявність порушеного права орендаря, а відтак і про відсутність підстав для його захисту, адже фактичне користування майном відбулося, і відновлення первісного становища сторін за одержане в користування майно є неможливим.
З огляду на викладене, судом не досліджуються питання обґрунтованості підстав позову у даній справі, які визначені позивачем у позовній заяві, оскільки відсутність порушеного права орендаря, а відтак і відсутність підстав для його захисту є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Що ж до вимог за первісним позовом, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У постанові Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23 Верховний Суд вказав, що оскільки предметом користування є майданчик для паркування як майно, і таке користування носить строковий та оплатний характер, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму.
При цьому у вказаній постанові Верховний Суд відступив від висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 04.06.2018 у справі № 910/20720/16 та від 03.02.2020 у справі № 910/6312/19, згідно якого подібний договір є договором надання послуг, а також відступив від висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 910/8413/17 про те, що такий договір є договором найму майнових прав.
Таким чином, укладений між сторонами Договір є договором найму, що регулюється положеннями глави 58 ЦК України.
Згідно з частиною першою ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Норми § 1 "Загальні положення про найм (оренду)" глави 58 ЦК України та § 5 глави 30 ГК України (чинного, на момент укладення правочину) є загальними нормами правового регулювання відносин найму (оренди) майна.
Разом з тим, правові засади використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, а також правове регулювання укладення та припинення договору оренди державного та комунального майна здійснюється за допомогою спеціального нормативно-правового акта - Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та інших законодавчих актів (частина перша статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").
Так, у постанові Верховного Суду від 15.04.2025 у справі № 910/7116/24 суд зазначив про те, що правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані, зокрема, з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, передачею права на експлуатацію такого майна регулюються нормами спеціального закону, який має пріоритетність у застосуванні, а саме - Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (діє з 27.12.2019), який встановлює, зокрема, етапність передачі такого майна в оренду (стаття 5); визначення стартової орендної плати і строку оренди (стаття 9); передачу в оренду майна без проведення аукціону (стаття 15); укладення договору оренди та внесення змін до нього (стаття 16); порядок продовження договору оренди (стаття 18); взаємовідносини щодо прав власності між орендодавцем та орендарем (стаття 23); умови припинення договору оренди та правові наслідки цього (статті 24, 25). 
Поряд з цим, Київською міською радою 25 березня 2019 року прийнято рішення №184/6840 «Про вдосконалення системи організації паркувального простору в місті Києві».
Вказаним рішенням КП «Київтранспорксервіс» спільно з Департаментом доручено:
- після 3 (трьох) місяців з дня прийняття цього рішення розпочати продаж прав на розміщення та/або облаштування паркувальних майданчиків у місті Києві, що відносяться до сфери управління Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», відповідно до рішень Київської міської ради, виключно у системі електронних продажів ProZorro. Продажі (https://prozorro.sale), крім тих, що визначені для безпосереднього облаштування та/або експлуатації Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс», без передачі будь-яких прав на них третім особам (пункт 1.1 рішення);
- забезпечувати систематизацію та оприлюднення інформації щодо продажів, визначених пунктом 1.1 цього рішення, відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі» з одночасною систематизацією та оприлюдненням такої інформації в окремому розділі на офіційному веб-сайті Київської міської ради (пункт 1.2 Рішення);
- протягом 3 (трьох) місяців з дня прийняття цього рішення вчинити організаційно-правові дії щодо припинення всіх попередніх господарських договорів з будь-якими третіми особами про надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування транспортних засобів у місті Києві та/або усіх інших попередніх господарських договорів щодо утримання паркувальних майданчиків у місті Києві, стягнення паркувального збору, зберігання, реалізації єдиних абонементних талонів із паркування автомобільного транспорту, передачі повністю або частково третім особам інших функцій та/або прав Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» як єдиного оператора з паркування транспортних засобів в місті Києві (пункт 1.3 Рішення);
- дія пункту 1.3 цього рішення не поширюється на укладені відповідно до чинного законодавства договори з будь-якими третіми особами щодо паркувальних майданчиків, визначених в таблиці 1 додатка 5 до рішення Київської міської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві». Такі договори є чинними до закінчення строку їх дії, на який вони укладені, та не підлягають поновленню (пункт 1.4 Рішення);
- після закінчення строку дії договорів, зазначених у пункті 1.4 цього рішення, права на відповідні паркувальні майданчики мають бути реалізовані у відповідності до пункту 1.1 цього рішення (пункт 1.5 Рішення).
Водночас, Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року, визнано протиправним та нечинним рішення Київської міської ради від 05 березня 2019 року № 184/6840 "Про вдосконалення організації паркувального транспорту в місті Києві".
Отже, на момент укладення сторонам оспорюваного правочину, рішення Київської міської ради від 05 березня 2019 року № 184/6840 "Про вдосконалення організації паркувального транспорту в місті Києві", згідно якого продаж прав на розміщення та/або облаштування паркувальних майданчиків у місті Києві, що відносяться до сфери управління Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» мало відбуватись виключно у системі електронних продажів ProZorro, було визнано нечинним, а відтак не підлягало застосуванню до спірних правовідносин.
Частинами першою та п`ятою ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Водночас, відповідач за первісним заперечуючи проти позову зазначає, що був позбавлений можливості використовувати переданий в оренду (найм) майданчик для паркування транспортних засобів через здійснення там діяльності ФОП Владецький Б.М. на підставі договору №6/11-11 від 10.06.2010, укладеного з Комунальним підприємством «Дніпро-парксервіс», в зв`язку з чим наявні обставини, що не залежали від позивача та, в силу приписів ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, звільняють його від сплати орендної плати за період, за який об`єкт оренди ним не міг бути використаний, з підстав, що не залежали від орендаря.
Як вбачається з матеріалів справи, за актом приймання-передачі паркувального майданчика від 11.11.2022, сторона 1 передала, а сторона 2 прийняла в експлуатацію паркувальний майданчик на 96 машиномісць за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6.
Жодних заперечень або зауважень щодо переданого в експлуатацію паркувального майданчика означений Акт не містить.
В аспекті застосуванні частини шостої статті 762 ЦК України до спірних правовідносин суд зазначає, що за змістом частини шостої статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
У застосуванні частини шостої статті 762 ЦК України суд звертається до сталих та послідовних правових висновків Верховного Суду, за змістом яких:
- норма права, закріплена в частині шостій статті 762 ЦК України, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає;
- обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними;
- відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством;
- при оцінці судом таких обставин, у першу чергу, презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а обов`язком орендаря є доведення належними та допустимими доказами наявність тих обставин, на які він посилається як на такі, що підтверджують факт неможливості використання ним орендованого майна з незалежних від нього причин.
Разом з тим, посилання відповідача за первісним позовом на те, що ФОП Плєндуков І.С. був позбавлений можливості використовувати переданий в оренду (найм) майданчик для паркування транспортних засобів через здійснення там діяльності ФОП Владецький Б.М. на підставі договору №6/11-11 від 10.06.2010, укладеного з Комунальним підприємством «Дніпро-парксервіс», як підставу для звільнення відповідача за первісним позовом від сплати орендної плати на підставі ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, судом оцінюються критично.
По-перше, за змістом укладеного між ФОП Владецьким Б.М. та Комунальним підприємством «Дніпро-парксервіс» Договору №6/11-11 від 10.06.2010, його предметом є 35 паркувальних місць, в той час як за Договором, який є предметом у даній справі, відповідачу за первісним позовом передано паркувальний майданчик з кількістю паркувальних місць - 96, а отже Договір №6/11-11 від 10.06.2010 не може свідчити про неможливість використання відповідачем за первісним позовом прийнятого за Договором паркувального майданчика.
По-друге, Верховний Суд неодноразово зазначав, що поведінка учасників правовідносин має відповідати засадам цивільного законодавства таким, як справедливість, добросовісність, розумність. Однак, саме по собі звернення із Листом вих. № 1/1 від 15.02.2023, у якому сторона 2 зазначила, що за адресою паркувального майданчика по вул. Каунаська, 4/6 знаходяться сторонні особи - КП «Дніпро-Парксервіс» та ФОП Владецький Борис Михайлович, які не дають здійснювати господарську діяльність, які зафіксовані СВ Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві 18.11.2022, в зв`язку з чим сторона 2 просила зупинити нарахування плати з 11.11.2022 до моменту звільнення сторонніми особами паркувального майданчика, не може свідчити про вчинення відповідачем будь-яких значимих дій з метою використання переданого в оренду паркувального майданчика, оскільки свідчить лише про вчинення дій з метою увільнення від сплати орендної плати.
По-третє, посилання відповідача за первісним позовом на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2009 у справі №6/385 встановлені обставини відсутності у КП «Київтранспарксервіс» права на виконання функцій єдиного оператора в Дніпровському районі м. Києва, а території для обслуговування паркувальних об`єктів, що функціонують в якості автостоянок, зокрема, за адресою: вулиця Каунаська, 4/6, закріплено за комунальним підприємством «Дніпро-парксервіс», яке 10.06.2010 уклало з ФОП Владецьким Б.М. Договір №6/11-11, за яким останньому передано майданчик в користування, а отже, у КП «Київтранспарксервіс» на момент укладення Договору були відсутні повноваження щодо передачі майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: вулиця Каунаська, 4/6 в експлуатацію (користування) іншим особам, зокрема, ФОП Плєндукову О.І., судом відхиляються, оскільки згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП "Дніпро-парксервіс" з 02.10.2013 перебуває в стані припинення, в той час як Договір між сторонами укладено 14 жовтня 2022 року.
По-четверте, жодних доказів звернення із позовом до суду як про визнання недійсним укладеного між ФОП Владецьким Б.М. та КП «Дніпро-парксервіс» Договору №6/11-1110.06.2010, так і про усунення перешкод у користуванні майном, відповідачем за первісним позовом не надано.
При цьому, пунктом 1.6 рішення Київської міської ради "Про ліквідацію районних комунальних підприємств з паркування транспортних засобів" №377/6593 від 27.10.2011, ліквідовано КП «Дніпро-парксервіс» Дніпровської районної у місті Києві ради.
Пунктом 4 вказаного вище рішення доручено районним в місті Києві державним адміністраціям передати до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтранспарксервіс" та закріпити за ним на праві господарського відання майно підприємств, зазначених у пункті 1 цього рішення.
Рішенням КМР "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" (таблиця № 1 додатку 5) № 242/5629 від 23.06.2011 затверджено перелік паркувальних майданчиків, які закріплені за КП "Київтранспарксервіс".
Відповідно до таблиці № 1 до додатка 5 до рішення КМР від 23.06.2011 № 242/5629 за КП "Київтранспарксервіс" закріплено спеціально обладнаний майданчик для паркування за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6, з кількістю паркувальних місць - 96.
Отже, з наведеного у сукупності вбачається, що саме КП "Київтранспарксервіс" наділено правомочністю передавати за оренду майданчик для паркування за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Каунаська, 4/6, з кількістю паркувальних місць - 96.
Водночас, з умов п. 3.2 Договору вбачається, що сторонами було визначено період з 14.10.2022 по 14.11.2022 для передачі і відповідно прийняття відповідачем за первісним позовом, як орендарем такого майданчика в експлуатацію за актом приймання-передачі, що переконливо свідчить про те, що узгоджений сторонами місячний строк був достатній для орендаря, з метою пересвідчить щодо переданого майданчика в експлуатацію, а отже, на момент підписання акта приймання-передачі відповідач за первісним позовом усвідомлював (або повинен був усвідомлювати) ризик неможливості використання майна. 
При цьому, у разі дійсного неможливості прийняття майданчика в експлуатацію, відповідач за зустрічним позовом не був обмежений у непідписані Акта, і за таких умов Договір вважався б розірваним з 15.11.2022, що сторонами узгоджено у п. 3.2 Договору.
Натомість, з урахуванням встановлених судом у цій справі фактичних обставин, у період до укладення Договору, його укладенням, підписанням акту приймання-передачі майданчика в експлуатацію та відсутності доказів його повернення, судом не встановлено існування підстав для звільнення позивача, як наймача, від плати за користування майном з підстав, передбачених частиною шостою статті 762 ЦК України.
В свою чергу, у п. 3.4 Договору щомісяця до 10-го числа сторони підписують акт приймання-передачі послуг, наданих в попередньому місяці. Підписання акту приймання-передачі наданих послуг здійснюється за місцезнаходженням сторони 1. У випадку не підписання стороною 2 акту приймання-передачі наданих послуг в строк до 10 числа акт приймання-передачі послуг, наданих в попередньому місяці, вважається підписаним стороною 2 без зауважень.
Згідно з п. 4.1 Договору вартість експлуатації 1 машиномісця за 1 день в гривнях становить 6,50 грн, у тому числі, ПДВ у сумі 1,08 грн.
Загальна ціна Договору, згідно з п. 4.2, становить 204 035,00 грн, у тому числі, ПДВ у сумі 34 005,83 грн.
За умовами п. 4.3 Договору оплата вартості експлуатації майданчика починається з дня підписання акту приймання-передачі стороною 1 в експлуатацію стороні 2 майданчика для паркування та здійснюється стороною 2 щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок сторони 1 у розмірі 100% місячної вартості експлуатації майданчика з урахуванням кількості календарних днів в місяці, за який проводиться оплата не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, за який здійснюється розрахунок. Плата за місяць, в якому підписано акт приймання-передачі, здійснюється пропорційно до фактичної кількості днів експлуатації майданчика для паркування в даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 15 числа місяця, платіж вноситься до 1 (першого числа) наступного місяця.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Доказів на підтвердження оплати платежів за Договором за користування місцями для паркування за період з листопада 2022 року по листопад 2023 року, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.
Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), суб`єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань, в частині своєчасної та повної сплати платежів за Договором підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем за первісним позовом, як не доведено існування обставин для застосування положень ч. 6 ст. 762 ЦК України, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 204 035,00 грн.
Також, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором в частині здійснення розрахунків, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 43 520,46 грн, 3% річних в розмірі 15 440,47 грн та 47 141,72 грн інфляційних втрат.
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статей 216, 218 ГК України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
У відповідності до норм частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).
Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання (та одночасно вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов`язання) як пеня та механізм її нарахування встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до п. 5.2. Договору у разі порушення стороною 2 строків здійснення оплати щомісячних платежів встановлених цим Договором, сторона 1 набуває право вимоги у сторони 2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.
Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягає пеня в розмірі 43 520,46 грн.
В свою чергу, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають 3% у розмірі 15 440,47грн та інфляційні втрати у розмірі 47 141,72 грн.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, з покладенням судового збору на ФОП Плєндукова І.С. в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва 
ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю. 
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Плєндукова Ігоря Сергійовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 6; ідентифікаційний код: 35210739) заборгованість у розмірі 204 035 (двісті чотири тисячі тридцять п`ять) грн 00 коп., пеню в розмірі 43 520 (сорок три тисячі п`ятсот двадцять) грн 46 коп., інфляційні втрати в розмірі 47 141 (сорок сім тисяч сто сорок одна) грн 72 коп., 3% річних у розмірі 15 440 (п`ятнадцять тисяч чотириста сорок) грн 47 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 721 (три тисячі сімсот двадцять одна) грн 65 коп.
3. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.
4. Витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову покласти на позивача за зустрічним позовом.
5. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.07.2026

Суддя О.А. Грєхова