Справа № 462/7778/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі: 
головуючого судді: Палюх Н.М.,
при секретарі: Гащук А.Р.
з участюпозивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
представника відповідача Микуша Д.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

встановив:
Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить поділити майно, виділивши йому грошових коштів із загальної суми коштів у розмірі 3 182 912 грн 27 коп, а саме – 1 591 456 грн 14 коп; 50% вартості автомобіля «Toyota Korolla», 2008 року випуску, який 04.05.2025 був зареєстрований за ОСОБА_3 ; 50% вартості автомобіля «Jeep Patriot» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску.Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з відповідачкою з 05.07.2022 перебував у зареєстрованому шлюбі. Під час проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, під час боєзіткнення з ворогом був поранений та потрапив у полон, у якому перебував з 10.12.2022 по 20.06.2025, про що у грудні 2022 було сповіщено відповідачку. Надалі, на підставі заяви відповідача на її банківський рахунок, за наданими нею реквізитами, впродовж усього часу його перебування у полоні, нараховано та виплачене грошове забезпечення на загальну суму 3 182 912,27 грн, які є спільною власністю подружжя. Однак, дані грошові кошти були самостійно витрачені відповідачкою. За час його перебування у полоні, відповідачко його долею взагалі не цікавилась, а про звільнення його з полону дізналась із соціальних мереж. Під час розмови з відповідачкою, остання категорично заперечила придбання нею за час його перебування у полоні, будь-якого рухомого чи нерухомого майна та зазначила, що гроші нею витрачені в інтересах сім`ї. Однак, за час його перебування у полоні, відповідачкою придбані два автомобілі: «Toyota Korolla», 2008 року випуску, який нею реалізовано 27.02.2025, та «Jeep Patriot», 2010 року випуску. За наведеного просить позов задовольнити.
07.11.2025 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачка позовні вимоги визнає частково, а саме не заперечує щодо стягнення з неї 50% вартості автомобілів «Toyota Korolla» та «Jeep Patriot», однак заперечує такі у частині позовних вимог про виділення позивачу грошових коштів із загальної суми у розмірі 3 182 912 грн 27 коп, що становить 1 591 456,14 грн, та просить у цій частині відмовити. В обґрунтування своєї позиції покликається на те, що вона не заперечує, що отримане нею грошове забезпечення є спільним сумісним майном подружжя, однак вона, діючи від імені позивача, такі кошти використала, як його дружина, як спільні кошти подружжя та витрачені в інтересах сім`ї у період перебування у шлюбі з позивачем, а відтак 1 591 456, 14 грн не можуть бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Такі кошти нею були витрачені на придбання особистих речей, телефони, іншої техніки, продуктів харчування, ліків, закупівлі товарів для проведення ремонтних робіт та сплати за проведення таких, меблів, купівлі двох транспортних засобів, їх ремонту та інших необхідних речей протягом двох з половиною років. Окрім цього, при одруженні позивачу було відомо, що на її утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, і хоча позивач не оформляв будь-яких документів на дітей, однак ще до полону не заперечував купляти все необхідне для дівчат. Також, відповідачка протягом тривалого часу займається волонтерством, і як мати, син якої брав активну участь у бойових діях, отримував поранення та на даний час звільнений з військової служби за станом здоров`я, і як дружина, чоловік якої перебував у полоні, також частину коштів витрачала на закупівлю необхідних речей для військових. Оскільки, шлюбні відносини між сторонами не припинилися до потрапляння позивача у полон, відповідачка при розпорядженні вказаними вище грошовими коштами діяла, зокрема і від імені позивача, як його дружина у повному обсязі використала їх, як спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї. При цьому вона не потребувала будь-якої додаткової згоди чоловіка, а тим паче і не могла б її отримати, оскільки чоловік перебував у полоні.
26.11.2026 подано відповідь на відзив, згідно з якою представник позивача зазначає, що відповідачкою кошти витрачались не на предмети першої необхідності та не на потреби сім’ї (алкоголь, засоби зв`язку, послуги з розваг та платної версії Тік-току, численними ювелірними виробами, подорожі на Буковель, розваги, абонементи у спортзали, перекази коштів третім особам, які не пов`язані з побутом позивача чи членами його сім`ї, зокрема жодних коштів матері чи доньці позивача від першого шлюбу позивача відповідачка не надавала.
Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова, занесеною у протокол судового засідання від 13.02.2026, у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити. 
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та зазначив, що ОСОБА_1 жодного дня не проживав спільно з відповідачкою, не був жодного разу у її житлі, вони не вели спільного побуту. Шлюбні відносини між сторонами припинились у вересні 2022 року, за 2 місяці до виїзду позивача у листопаді з м.Львова (ППД військової частини) на Донеччину та потрапляння його у грудні 2022 року пораненим у полон. Аналіз витрат відповідача говорить сам за себе - марнотратство та не заощадливість. Відсутні будь-які перекази матері та доньці від першого шлюбу позивача (на відміну від переказу коштів більш ніж на 50000,00 грн своєму дорослому сину від першого шлюбу), освітня програма, вивчення мов, відсутня сплата з коштів позивача комунальних витрат, не має витрат на медикаменти та інші соціальні потреби. Згідно з письмовими доказами, дослідженими у суді, відповідач не зверталась до державних компетентних органів з питань пошуку позивача у полоні, що також підтвердила допитана у судовому засіданні свідок. Просить позов задовольнити, та стягнути з відповідачки на користь позивача 1 113 087,47 грн, з урахуванням того, що усього нараховано 3 182 912, 21 грн, з яких 572 924,21 грн обов`язкові відрахування до бюджету, відтак поділу підлягає 2 609 988, 06, з яких витратна частина складає: ювелірні вироби 349 862, 00 грн – 50% - 174 931,00 грн; відпочинок 142 680, 00 грн – 50% - 71340,00 грн + 3700,00 грн особиста гігієна – 75040,00 грн; авто 278560,00 грн - 50% - 139280,00 грн; авто 288156, 94 грн – 50 % - 144078,47 грн; побутова техніка 47998, 00 грн – 50% - 23999, 00 грн; перекази третім особам 823 618, 00 грн – 50% - 411 809, 00 грн; зняття готівки 355900,00 грн – 50% - 177950,00 грн, з них витрати на меблі 140350,00 грн та судові витрати за проведення експертизи у розмірі 7200,00 грн – 50% - 3600,00 грн. Окрім цього, зазначив, що 37600,00 грн позивач бере на свій рахунок, як внесок на потреби ЗСУ, а також витрати на продукти харчування, алкоголь, засоби особистого догляду, побутова хімія, послуги з оплати мобільного зв`язку, абонплата, спортзал не беруться до математичного розрахунку та на такі позивач не претендує.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову в частині стягнення грошових коштів заперечив, з підстав, аналогічно викладених у відзиві на позовну заяву, та зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення 50% вартості, придбаних відповідачкою автомобілів, не заперечує.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона з відповідачкою познайомились у грудні 2022 року, коли їй передали звістку про те, що її чоловік зник безвісті. Коли волонтери привезли їй речі чоловіка, то залишили також і речі ОСОБА_1 , які потім забрала його дружина ОСОБА_5 . З цього часу вони між собою спілкувались на теми, що стосуються їх чоловіків. Зі слів ОСОБА_6 , їй відомо, що остання подавала запити у різні інстанції щодо повернення з полону її чоловіка. Між дружинами зниклих безвісті часто відбувались зустрічі з приводу пошуку їхніх рідних, однак ОСОБА_7 такі не відвідувала. З січня 2024 року вони між собою не спілкуються. 
Заслухавши пояснення представників сторін, свідка, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 05.07.2022 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 /а.с. 11/.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.2025 шлюб між сторонами розірвано.
Згідно з заявою ОСОБА_3 від 09.01.2023, поданою на ім`я командира військової частини НОМЕР_3 , ОСОБА_3 просила виплатити належні її чоловіку ОСОБА_1 грошове забезпечення та інші види виплат, у тому числі одноразові, у зв`язку із перебуванням її чоловіка ОСОБА_1 безвісті відсутнім на її банківський рахунок /а.с.22/.
Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №10 від 09.01.2023, наказано здійснювати виплату грошового забезпечення та інших видів виплат молодшого сержанта ОСОБА_1 його дружині ОСОБА_3 /а.с.38/.
Відповідно до довідки №34/С-2713д від 11.07.2025 про перебування громадянина України з числа осіб, визначених пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, виданої про те, що молодший сержант ОСОБА_1 дійсно у період з 10.12.2022 по 20.06.2025 перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України /а.с.16/.
Згідно з довідкою №34-пс-1042 від 09.07.2025 про перебування громадянина України у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, така видана про те, що ОСОБА_1 перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України та був звільнений 20.06.2025 /а.с.15/.
Відповідно до Довідки про доходи №1626/21/9069 від 22.08.2025, виданої військовою частиною НОМЕР_4 молодшому сержанту ОСОБА_1 про те, що він справді проходить у військовій частині НОМЕР_4 , форма працевлаштування інше – мобілізований, загальна сума доходу за період з 01.12.2022 по 30.06.2025 становить 3 944 049, 25 грн /а.с.24/.
Окрім цього, судом встановлено, що за ОСОБА_3 23.10.2024 за договором купівлі-продажу, укладеному у ТСЦ 3245, зареєстрований автомобіль «Jeep Patriot» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску. 
Також, 04.05.2024 за ОСОБА_3 був зареєстрований автомобіль «Toyota Korolla», 2008 року випуску, із укладенням договору купівлі-продажу через електронні сервіси та зовнішні ресурси в ТСЦ 3245. Автомобіль відчужено 27.02.2025 із укладанням договору купівлі-продажу, через електронні сервіси та зовнішні ресурси в ТСЦ 3245 /а.с.45-46/.
Згідно з випискою по рахунку ОСОБА_3 за період з 21.01.2023 по 21.06.2025, встановлено, що на картку № НОМЕР_5 відбувалось зарахування зарплати ВЧ НОМЕР_4 , коментар до платежу: заробітна плата, а також такою здійснювались розрахункові операції, оплачувались послуги та здійснювались перекази коштів /Т.1 а.с.83-215, Т.2 а.с.1-66/.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17.
Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22лютого 2021року у справі №756-2527цс16.
Виходячи зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16, на відповідача покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна, а також доведення тих обставин, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу але за його особисті кошти.
Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до Довідки про доходи №1626/21/9069 від 22.08.2025, виданої військовою частиною НОМЕР_4 молодшому сержанту ОСОБА_1 про те, що загальна сума доходу за період з 01.12.2022 по 30.06.2025 становить 3 944 049, 25 грн.
Дана обставина визнається сторонами, а відтак відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. 
Також сторонами не заперечується той факт, що відповідачкою ОСОБА_3 придбані два автомобілі: «Toyota Korolla», 2008 року випуску, який нею реалізовано 27.02.2025, та «Jeep Patriot», 2010 року випуску.
Отже, суд вважає встановленим, що спірні грошові кошти, за частину яких були придбані автомобілі, є спільним майном подружжя, а тому відповідно до норм Сімейного кодексу, підлягає поділу між подружжям. 
Щодо доводів відповідачки про те, що грошові кошти не підлягають поділу між нею та позивачем, оскільки були нею витрачені в інтересах сім`ї, а саме на придбання особистих речей, телефони, іншої техніки, продуктів харчування, ліків, закупівлі товарів для проведення ремонтних робіт та сплати за проведення таких, меблів, купівлі двох транспортних засобів, їх ремонту та інших необхідних речей протягом двох з половиною років, суд зазначає наступне. 
Як встановлено судом, у судовому засіданні представник позивача уточнював, що позивач не претендує на кошти, витрачені на потреби ЗСУ та продукти харчування, алкоголь, засоби особистого догляду, побутова хімія, послуги з оплати мобільного зв`язку, абонплата, спортзал, а просить тільки стягнути 50% коштів, витрачених позивачкою на ювелірні вироби, відпочинок, 2 авто, побутову техніку; перекази третім особам та зняття готівки, з них витрати на меблі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Таким чином, враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідачкою не надано будь-яких доказів та не доведено факту того, що витрата коштів ювелірні вироби, відпочинок, 2 авто, побутову техніку; перекази третім особам та зняття готівки, з них витрати на меблі, була необхідною для забезпечення першочергових потреб сім`ї.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, а саме з відповідачки підлягає стягненню 1 109 487,47 грн, у порядку поділу спільного майна подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь держави сума судового збору в розмірі 11 094,87 грн, оскільки позивач на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. 
А також, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3600,00 грн витрат за проведення автотоварознавчої експертизи.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12-13, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 57, 60, 63, 70-71 Сімейного кодексу України, суд, -

у х в а л и в :
Позов задовольнити частково.
Визнати грошові кошти у розмірі 2 609 988,06 грн спільним майном подружжяОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 109 487,47 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3600,00 грн судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 11 094,87 грн судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 20 липня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідач:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: