УХВАЛА

13 липня 2026 року 
м. Київ

справа №420/323/26
адміністративне провадження № К/990/31938/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів - Кашпур О. В., Мацедонської В. Е.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2026 року у справі № 420/323/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, 
установив:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо складання та направлення 20 червня 2025 року електронного звернення № Е2564670 до органів Національної поліції України, яке стало підставою для внесення відомостей про позивача до інформаційної підсистеми «розшук» в ІКС ІПНП, як особи, яка «вчинила адміністративне правопорушення, передбачене статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення», за відсутності законних та належним чином оформлених підстав, передбачених законодавством України;
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо обробки та внесення недостовірних відомостей в ІКС ІПНП, стосовно позивача, як такого, «який вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення», за відсутності законних та належним чином оформлених підстав, передбачених законодавством України;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області, яка полягає у невиконанні обов`язків перевірити законність, обґрунтованість та достовірність відомостей, внесених до ІКС ІПНП стосовно позивача;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області надати позивачу повну інформацію щодо обробки його персональних даних посадовою особою органу (підрозділу) поліції в ІКС ІПНП (посада, звання, ПІБ користувача, електронне звернення № Е2564670 ІНФОРМАЦІЯ_2 );
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області виключити недостовірні відомості про позивача стосовно перебування «у розшуку» в ІКС ІПНП та «необхідності доставлення» позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 , як такі, що були внесені без наявності будь-яких законних та належним чином оформлених підстав;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області утриматися від повторного внесення відомостей щодо Позивача до ІКС ІПНП без наявності належно оформлених та законних підстав, передбачених статтями Кодексу України про адміністративні правопорушення та законами України.
Ухвалою від 11 лютого 2026 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі та призначив її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2026 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2026 року у справі № 420/323/26.
При вирішенні питання щодо можливості відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою Суд виходить з такого.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом (частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Частиною першою статті 328 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Суд першої інстанції, врахувавши положення статей 12 та 257 КАС України, обґрунтовано розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки предмет спору не належить до категорії справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги про наявність одного із випадків, визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт. 
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, а також позивач вказує, що особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.
У даному випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. 
Питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, повинно виходити за межі конкретного індивідуального спору, стосуватися проблеми застосування норм права, вирішення якої є необхідним для забезпечення єдності та сталості судової практики.
Однак скаржником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. 
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики. За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі має поставити на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Крім того, скаржником не доведено, що оскаржуване судове рішення створює стан правової невизначеності, матиме системний вплив на значну кількість аналогічних спорів чи що вирішення порушеного питання потребує формування нового правового висновку Верховного Суду.
Скаржник формально посилається на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Водночас наведені доводи не містять обґрунтування наявності саме фундаментального питання права, яке виходить за межі індивідуального спору та потребує уніфікації підходів у масштабі правозастосування.
Для застосування підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України особа, яка подає касаційну скаргу, повинна обґрунтувати існування правової проблеми, вирішення якої має значення для забезпечення єдності та сталості судової практики, а також пояснити, у чому саме полягає неоднакове застосування норм права або існує потреба у формуванні нового правового висновку. Наведені у касаційній скарзі доводи таких обставин не містять та зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування норм права до встановлених обставин цієї справи.
Разом із тим наведені доводи мають загальний і не містять належного обґрунтування наявності передбачених законом виняткових підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження.
Зокрема, посилання скаржника на існування питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, фактично зводяться до незгоди з оцінкою судами встановлених обставин справи, дослідженням доказів та висновками щодо застосування норм права у конкретних правовідносинах. Водночас скарга не містить належного обґрунтування існування новітньої, проблемної чи неоднозначної правової проблеми, вирішення якої Верховним Судом було б необхідним для забезпечення єдності судової практики.
Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. 
Встановлення в КАС України виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи та гарантувати особі права на остаточне та обов`язкове судове рішення.
З наведених скаржником доводів не вбачається виняткового випадку й того, що рішення у цій справі, у контексті індивідуальних ознак цього спору, тягне за собою наслідки, які мають самобутню своєрідність, особливості, характерні виключно для особи, яка подає касаційну скаргу. Скаржник не продемонстрував й наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи.
Посилання скаржника на виняткове значення цієї справи також не підтверджене належними доводами. Сам по собі факт незгоди особи з рішеннями судів попередніх інстанцій, а також суб`єктивна оцінка важливості спору для себе не свідчать про наявність виняткового значення справи у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Скаржник не навів обставин, які б вирізняли цей спір серед інших аналогічних справ або свідчили про настання для нього особливих, незворотних чи надзвичайних правових наслідків.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
Також необґрунтованим є посилання скаржника на підпункт «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України щодо неможливості спростування встановлених судами обставин при розгляді іншої справи. Касаційна скарга не містить відомостей про існування конкретної іншої судової справи, у якій встановлені у цій справі обставини матимуть преюдиційне значення, а також не наведено мотивів, з яких такі обставини не можуть бути спростовані у передбачений законом спосіб. Саме лише посилання на зазначену підставу без належного її обґрунтування не може вважатися достатнім для відкриття касаційного провадження.
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що, незважаючи на значний обсяг наведених аргументів та посилань на норми законодавства, практику Верховного Суду і Європейського суду з прав людини, вони спрямовані переважно на переоцінку встановлених судами фактичних обставин справи, оцінку доказів та правильність висновків судів щодо конкретних правовідносин. Наведені доводи не свідчать про існування правової проблеми, вирішення якої виходить за межі цього індивідуального спору та потребує формування нового або зміни існуючого правового висновку Верховного Суду.
Отже, враховуючи наведене, Верховний Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на наявність підстав, передбачених підпунктами «а», «б» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
При цьому, незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Отже, оскільки скаржником не доведено наявності винятків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскаржуване судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2026 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2026 року у справі № 420/323/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Головуючий І. В. Дашутін
Судді О. В. Кашпур
В. Е. Мацедонська