ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2140/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/8036/25 Категорія: 304090000 | Прилуцький В. О.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Фетісова Т. Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:
суддя-доповідач | Фетісова Т. Л.
судді | Новіков О. М., Сіренко Ю. В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Підодвірного Т. І. на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026 (повний текст складено 20.03.2026, суддя в суді першої інстанції Прилуцький В. О.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, 

 
в с т а н о в и в :

у грудні 2025 року ТОВ «Факторинг Партнерс» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість у сумі 68850,46 грн та судові витрати, мотивуючи про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, не виконала належним чином свої зобов`язання по кредитних договорах, внаслідок чого у неї перед позивачем, який за договорами факторингу набув відповідні права вимоги, виникла зазначена заборгованість.
 
Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026 позов у справі задоволено з посиланням на обґрунтованість доводів позивача про невиконання позичальником своїх договірних зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків, передбачених договором. 
Представник відповідача адвокат Підодвірний Т. І. після відхилення ухвалою від 08.07.2026 заяви про перегляд заочного рішення подав на вказане рішення суду 05.08.2026 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням позовні вимоги відхилити.
В обґрунтування вказано на те, що у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт, інформація щодо того, чи проходила особа, яка нібито укладала кредитний договір, ідентифікацію, підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. 
Отже, матеріали справи не містять жодного доказу укладення кредитних договорів у порядку, визначеному законодавством.
За наданими доказами неможливо перевірити підписання кредитного договору кредитодавцем. 
У справі відсутні докази перерахунку кредитних коштів позичальнику у формі первинних бухгалтерських документів.
Витяги з договорів факторингу виготовлено Позивачем самостійно, як зацікавленою особою, а тому вони не можуть вважатись належним та допустимим доказом переходу прав вимоги саме до ТОВ «Факторинг Партнерс».
Адвокат відповідача вказує, що відповідно до, нібито, укладеного договору від 16.10.2021 № 102230897, строк кредитування становить 30 днів, а загальна вартість кредиту (тіло + відсотки) - 2970 грн; укладеного договору від 20.10.2021 № 3123317502-137262, строк кредитування становить 20 днів, а загальна вартість кредиту (тіло + відсотки) - 4180 грн, чого при розрахунку боргу позивачем враховано не було.
Справа про стягнення заборгованості за кредитним договором для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників. У провадженні адвоката перебуває значна кількість аналогічних справ, тобто вони є типовими. Адвокатом складено лише один процесуальний документ у справі, що не є великим за обсягом та складним за змістом. З урахуванням категорії справи їх складання не потребує від професійного адвоката значної кількості часу і зусиль, як вбачається із реєстру судових рішень, для представника Позивача ця справа є типовою.
Отже, компенсація витрат позивача у сумі 16 000 грн на правничу допомогу є необґрунтованою.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Факторинг Партнерс» - Сердійчук Я.Я. просила суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі меншому тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, отже за таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 20.10.2021 між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» і відповідачем ОСОБА_1 укладено договір № 3123317502-137262, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 3000 грн на строк 20 днів. 
15.02.2022 - укладено договір №15-02/22 відповідно до якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3123317502-137262. 
10.01.2023 укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3123317502-137262. 
28.08.2025 укладено договір №28-08/25 відповідно до якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3123317502-137262. 
Отже, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до відповідача за договором №3123317502-137262. 
Оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у неї за договором №3123317502-137262 від 20.10.2021 утворилася заборгованість у розмірі 16699 грн, з яких 3000 грн за тілом кредиту, 13699 грн за відсотками.
Також 16.10.2021 між ТОВ «МІЛОАН» і відповідачем ОСОБА_1 укладено договір №102230897, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 2000 грн. 
10.01.2022 укладено договір №10-02/2022 відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №102230897. 
10.01.2023 укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №102230897. 
28.08.2025 укладено договір №28-08/25 відповідно до якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №102230897. 
Отже, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до відповідача за договором №102230897. 
Оскільки відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, у неї за кредитним договором №102230897 від 16.10.2021 утворилася заборгованість у розмірі 10370 грн, з яких 2000 грн за тілом кредиту, 8150 грн за відсотками, 220 грн за комісіями.
02.12.2020 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» і ОСОБА_1 укладено договір № 432872, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 36875 грн на строк 730 днів. 
31.01.2025 було укладено договір № 31012025 відповідно до якого ТОВ "СЛОН КРЕДИТ" відступило на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 432872. 
Отже, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» наділено правом вимоги до відповідача за договором №432872. 
Оскільки відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, у неї за кредитним договором №432872 від 02.12.2020 утворилася заборгованість у розмірі 41781,46 грн, з яких 28050,62 грн за тілом кредиту, 13730,84 грн за відсотками.
Мотивуючи про набуття прав вимоги за укладеними договорами факторингу щодо вказаної вище кредитної заборгованості, позивач звернувся з позовом у цій справі до суду з вимогами про стягнення з відповідача боргу у загальній сумі 68850,46 грн.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 1056^1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
На час розгляду справи договори, за яким відповідач отримала кредити, є чинними, недійсними у судовому порядку не визнавалися, отже регламентують зміст наявних між сторонами правовідносин щодо отримання відповідачем, як позичальником, кредитних коштів із зобов`язанням їх повернути, сплативши відсотки за користування кредитом та погоджену комісію.
Апеляційний суд враховує, що частиною першою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
За обставин даної справи позивач нараховує заборгованість відповідачу за трьома кредитним договорами:
- від 20.10.2021, укладеним відповідачем ОСОБА_1 з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» на суму 3 000 грн, наявна на час звернення до суду з позовом заборгованість - 16699 грн, з яких 3000 грн за тілом кредиту, 13699 грн за відсотками.;
- від 16.10.2021, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» і ОСОБА_1 на суму 2000 грн, наявна на час звернення до суду з позовом заборгованість - 10370 грн, з яких 2000 грн за тілом кредиту, 8150 грн за відсотками, 220 грн за комісіями;
- від 02.12.2020, укладеним між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» і ОСОБА_1 на суму 36875 грн, із заборгованістю у розмірі 41781,46 грн, з яких 28050,62 грн за тілом кредиту, 13730,84 грн за відсотками.
У матеріалах справи т.2 а.с.12-22 наявний кредитний договір ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» від 20.10.2021, підписаний позичальником ОСОБА_1 з допомогою одноразового ідентифікатора Z7VW87RT, відправленого 20.10.2021 об 11:10:26, введеного 20.10.2021 об 11:11:17.
У т.1 на а.с.30 наявна довідка ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» про перерахунок на картковий рахунок позичальника ОСОБА_1 , зазначений у договорі, у день його укладення погодженої суми кредиту в розмірі 3 000 грн.
У т.1 на а.с.35-43 наявний кредитний договір від 16.10.2021 ТОВ «МІЛОАН», підписаний позичальником ОСОБА_1 з допомогою одноразового ідентифікатора L14466 16.10.2021 об 11:12.
У т.1 на а.с.63 наявна довідка про перерахунок 16.10.2021 об 11:12 ОСОБА_1 суми кредиту за договором від 16.10.2021 у розмірі 2 000 грн.
У т.1 на а.с.58-61 наявний кредитний договір від 02.12.2020 ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», власноручно підписаний позичальником.
Доказів перерахунку суми кредиту за договором від 02.12.2020 позивач суду не надав.
Відтак,враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідач, як позичальник, отримала кредитні кошти за договорами від 16.10.2021 та від 20.10.2021 та не повернула їх у визначені строки разом із нарахованими відсотками та комісією, отже має непогашену заборгованість, вірно вказав про те, що такі позовні вимоги про стягнення коштів є обґрунтованими.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано встановив суму заборгованості за зазначеними договорами, яка підтверджується матеріалами справи, зокрема, умовами кредитних договорів, розрахунками боргу, наданими позивачем, та по суті скаржником не заперечується та не спростовується.
З такими висновками суду першої інстанції в цій справі апеляційний суд погоджується повністю, адже вони підтверджуються наявними у справі доказами та ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах та правому регулюванні правовідносин сторін, що виникли на підставі кредитних договорів від 16.10.2021 та від 20.10.2021.
Водночас апеляційний суд вважає недоведеними позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості за договором від 02.12.2020, оскільки доказів перерахунку коштів кредиту позичальнику надано не було, отже відповідні зобов`язання з їх повернення у відповідача не виникали, що свідчить про помилкове стягнення судом першої інстанції заборгованості за кредитним договором від 02.12.2020 на суму 41781,46 грн.
Зазначені позовні вимоги мають бути відхилені як недоведені.
Апеляційним судом відхиляються аргументи скаржника про те, що у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення договорів, акцепт, інформація щодо того, чи проходила особа, яка нібито укладала кредитний договір, ідентифікацію, підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору, з урахуванням такого.
Як вбачається з правового висновку ВС у постанові від 04.02.2026 у справі №758/14925/23 на відносини, які виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг».
Згідно ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Верховний Суд вказав, що використання підпису одноразовим ідентифікатором передбачене ЗУ «Про електронну комерцію», де міститься також і його визначення.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Фактично, оскільки законодавство не вимагає, щоб електронні договори підписувалися тими видами підпису, які забезпечують незмінюваність їхнього змісту (КЕП або УЕП), питання щодо дотримання письмової форми при їх вчиненні зводиться до того, чи можна вважати зміст цих договорів зафіксованим (вимога ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Однак відсутність матеріально-правових вимог до фіксації змісту електронного договору не означає, що це питання може ігноруватися в ході судового розгляду.
ВС наголосив, що можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа, залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП чи УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів.
Які саме це мають бути дії, залежить від способу надання відповідного процесуального документа до суду (паперова копія, електронний примірник тощо), формату, в якому цей документ зберігається, особливостей електронного підпису, за допомогою якого він підписаний, тощо. При цьому характер цих процесуальних дій визначається особливостями дослідження електронних доказів, що передбачені процесуальним законодавством.
За відсутності примірників електронного кредитного договору з підписом за допомогою КЕП чи УЕП (електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису), суд має перевірити цілісність і незмінюваність документа, з`ясувавши, чи надсилався договір відповідачу, в якій формі (файл чи посилання), а також чи існувала технічна можливість його одностороннього редагування. Саме на це вказувала відповідачка.
Суд касаційної інстанції зазначив, що розміщення договору за посиланням у простому PDF-форматі не є підтвердженням цілісності й незмінюваності тексту цього договору, оскільки цей формат дає можливість власнику вебсторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого PDF-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності й незмінюваності електронного документа.
Таким чином можливість перевірки судом достовірності, цілісності й незмінюваності електронного документа залежить насамперед від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Достовірність, цілісність і незмінність електронного документа з електронним або удосконаленим електронним підписом суд перевіряє через спеціальні програмні засоби чи онлайн-сервіси. Документи з іншим електронним підписом потребують додаткових процесуальних дій для підтвердження цілісності, зокрема, з`ясування способу надсилання, формату зберігання та можливості односторонніх змін. Паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
Зважаючи на вказане правозастосування касаційного суду, апеляційний суд констатує відсутність у даному випадку технічної можливості перевірити достовірність, цілісність і незмінність електронного документа з електронним або удосконаленим електронним підписом (кредитного договору) через спеціальні програмні засоби чи онлайн-сервіси з причин ненадання сторонами оригіналу електронного файлу з відповідними документами.
Водночас апеляційний суд враховує також те, що відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру – правові висновки ВС у постанові від 10.12.2025 у справі № 701/171/25.
За обставин даної справи позивачем було надано копії доказів, що підтверджують позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, зокрема:
- кредитний договір ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» від 20.10.2021, підписаний позичальником ОСОБА_1 з допомогою одноразового ідентифікатора Z7VW87RT, відправленого 20.10.2021 об 11:10:26, введеного 20.10.2021 об 11:11:17;
- кредитний договір від 16.10.2021 ТОВ «МІЛОАН», підписаний позичальником ОСОБА_1 з допомогою одноразового ідентифікатора L14466 16.10.2021 об 11:12.
Безпосередньо після укладення вказаних договорів позичальнику було перераховано кошти кредиту на суму 3 000 грн та 2 000 грн відповідно.
Тобто у день укладення відповідачем кредитного договору на її банківську картку, самостійно зазначену у тексті договору, був перерахований погоджений в договорі розмір кредиту. 
Доказів того, що вказана картка позичальнику не належить, або про те, що вказані кошти на неї не надходили відповідач суду не надала.
Отже, аргументи скаржника про те, що у справі відсутні докази перерахунку кредитних коштів позичальнику у формі первинних бухгалтерських документів мають бути відхилені.
Слід враховувати, що позивач об`єктивно підтвердив виконання зобов`язань кредитора за кредитним договором щодо надання в користування позичальнику кредитних коштів, а позичальник по суті такі обставини не спростовує, а саме не надає доказів того, що банківська картка, на які такі кошти було перераховано, їй не належить, або стосовно того, що на таку картку фактично кошти в погодженій у кредитному договорі сумі не надходили.
При цьому, зважаючи на законодавчу охорону банківської таємниці, саме позичальник вправі безперешкодно надавати відомості про власні банківські рахунки з метою спростування тверджень кредитора про надходження кредитних коштів, у підтвердження яких надано інші докази.
Додатково слід врахувати, що персональні дані позичальника (ПІБ, РНКОПП, реквізити паспорта, зареєстрована адреса місця проживання), необхідні для укладення договору, були отримані кредитором після самостійного повідомлення відповідачем.
Іншого способу отримати персональні дані позичальника кредитор не мав. 
Доказів звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з використанням персональних даних відповідача матеріали справи не містять.
Відтак відповідач не спростував факт самостійного волевиявлення позичальника щодо оформлення кредитних правовідносин за якими стягується заборгованість у справі.
За наявності усіх достовірних персональних даних позичальника у договорі, повідомлених кредитору, та фіксування досягнення згоди сторонами щодо всіх істотних умов договору у спосіб введення одноразового ідентифікатора, апеляційний суд вважає, що посилання скаржника про те, що позивач не надав доказів того, що договір дійсно був підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора не може свідчити про наявність обґрунтованих сумнівів у тому, що саме відповідач є стороною позичальника за вказаним договором.
Отже, позивачем, на думку апеляційного суду, переконливо доведено наданими доказами існування стверджуваних обставин щодо укладення кредитного договору з відповідачем, його змісту, а також факту перерахунку кредитних коштів позичальнику та такі висновки є більш вірогідними ніж твердження скаржника про те, що відповідний договір фактично укладено не було попри підтвердження матеріалами справи перерахунку обраного відповідачем розміру кредиту на вказану нею ж банківську картку у день укладення договору від 03.05.2024.
За правовим висновком ВС у постанові від 04.02.2026 у справі №758/14925/23 паперова копія електронного доказу приймається судом, якщо не виникає сумнівів щодо її відповідності оригіналу.
З урахуванням викладеного вище, скаржником не доведено існування обставин, які б у суду апеляційної інстанції викликали обґрунтовані сумніви щодо відповідності паперових копій кредитних договорів, укладених між сторонами справи, оригіналам.
Апеляційний суд додатково враховує, що за правовим висновком ВС у постанові від 08.04.2026 у справі №705/1938/25 кредитний договір, підписаний за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, за умови досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. 
Апеляційний суд не погоджується з посиланнями скаржника на те, що неможливо перевірити підписання кредитного договору кредитодавцем, оскільки відповідні кредитні договори від 16.10.2021 та від 20.10.2021 були підписані від імені ТОВ «МІЛОАН» генеральним директором ОСОБА_2 16.10.2021 об 11:11 (елетронний підпис на першому аркуші договору) та від імені ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» директором ОСОБА_3 (відображено підпис на останньому аркуші відповідного договору).
Посилання скаржника на те, що витяги з договорів факторингу виготовлено Позивачем самостійно, як зацікавленою особою, а тому вони не можуть вважатись належним та допустимим доказом переходу прав вимоги саме до ТОВ «Факторинг Партнерс», до уваги апеляційним судом не беруться, адже доказів недійсності відповідних договорів за якими позивач набув права вимоги до відповідача сторонами справи суду не надано та скаржником жодного аргументу щодо невідповідності наданих позивачем доказів оригіналам суду не наведено.
Апеляційний суд не погоджується з посиланнями апеляційної скарги про те, що відповідно до, нібито, укладеного договору від 16.10.2021 № 102230897, строк кредитування становить 30 днів, а загальна вартість кредиту (тіло + відсотки) - 2970 грн; укладеного договору від 20.10.2021 № 3123317502-137262, строк кредитування становить 20 днів, а загальна вартість кредиту (тіло + відсотки) - 4180 грн, чого при розрахунку боргу позивачем враховано не було, оскільки за договором від 20.10.2021 у п.2.7 його погоджено, що плата за користування кредитом нараховується в процентному значенні за фактичну кількість днів користування, а у п.2.3.1.1. та 2.3.1.2 кредитного договору від 16.10.2021 його сторони погодили пролонгацію строку кредиту у спосіб продовження користування кредитними коштами після завершення початкового строку кредитування.
Доводи апеляційної скарги про те, що справа є нескладною, отже відшкодування витрат позивача на правничу допомогу у сумі 16 000 грн є невідповідним складності справи та обсягу виконаної адвокатом позивача роботі, апеляційний суд вважає частково обґрунтованими, з урахуванням такого.
Частинами 1 та 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
При чому перевірку заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу на відповідність указаним критеріям суд здійснює в силу прямої вказівки закону (ч.4 с.137 ЦПК України ), а не залежно від наявності заперечень чи заяв сторін, як помилково вважав суд першої інстанції у справі.
Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.
У даній справі судові витрати на правничу допомогу позивача підтверджено належними доказами, що сторонами під сумнів не ставиться.
Враховуючи обсяг правничої допомоги позивачу при розгляді цієї справи, підтверджений наданими доказами, зокрема, щодо підготовки позовної заяви, предмет спору про стягнення кредитного боргу в загальному розмірі 68850,46 грн, а також те, що справа розглядалася судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за участі сторін, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, які мають бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача, слід визначити в сумі 10 000,00 грн, що відповідає засадам співмірності зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданих адвокатом послуг, а також критеріям розумності та справедливості. 
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості у сумі 41781,46 грн за договором №432872 від 02.12.2020, у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та ухвалити в цій частині нове рішення про відхилення відповідних позовних вимог, а також скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.
Отже подана представником відповідача апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України пропорційно до задоволеної частки позову 39,32% з відповідача на користь позивача слід стягнути 952,48 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, та 3932 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.
За апеляційний перегляд справи пропорційно до відхиленої частки позову 60,68% з позивача на користь відповідача слід стягнути 2204,86 грн судового збору.
На підстав ч.10 ст.141 ЦПК України після взаємозаліку стягнутих сум судового збору за результатами розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій з позивача на користь відповідача слід стягнути 1252,38 грн у відшкодування судового збору.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026 у даній цивільній справі – скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості у сумі 41781,46 грн за договором №432872 від 02.12.2020 та в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.
Позовні вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №432872 від 02.12.2020 – відхилити.
Остаточно визначити суму кредитного боргу, що стягується з відповідача на користь позивача у цій справі, у розмірі 27 069 грн.
Стягнути з ТОВ «Факторинг Партнерс» на користь ОСОБА_1 за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій 1252,38 грн судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» 3932 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.
У решті заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2026 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 08.09.2026. 

Суддя-доповідач   

Судді