Справа № 308/14977/21

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 липня 2026 року         місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої - судді Шумило Н.Б.
за участю секретаря судового засідання – Дуб В.І.
представника позивача - адвоката Пачути О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад оставин справи
ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 є власником будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку серед інших зареєстрований і відповідач, однак ще з 1985 року там не проживає, так як проживає за іншою адресою, в с.Кам`яниця Ужгородського району. Зазначає, що факт реєстрації відповідача у спірному будинку порушує права позивача на користування і розпорядження належним майном, перешкоджає оформленню субсидії та тягне додаткові витрати на комунальні послуги за сторонню особу, тому вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. 

Процесуальні дії по справі
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.12.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін.
Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 березня 2022 у цивільній справі № 308/14977/21 позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням – будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
26 квітня 2022 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, в якій просив переглянути заочне рішення від 01 березня 2022 року ухвалене Ужгородським міськрайонним судом у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати вказане заочне рішення та призначити справу для розгляду в загальному порядку. Також, відповідач до заяви додав довідку про проживання ОСОБА_3 , заяву про злочин від 24.11.2021 та витяг з ЄРДР від 26.11.2021.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2022 року поновлено ОСОБА_3 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 березня 2022 року у справі №308/14977/21. Скасовано заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 березня 2022 року у справі №308/14977/21 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і призначено дану справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
03.06.2022 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Мухомедьянова Є.А. подала клопотання про визнання доказів недопустимими, а саме: довідку Оноківської сільської ради від 11.03.2021 року. Представник зазначає, що вказаний доказ отримано не в порядку, встановленому ЦПК України та внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України. Вказує, що зі змісту долученої довідки вбачається, що в ній розголошено персональні дані ОСОБА_4 , згоди на розповсюдження яких останній не надавав жодному суб`єкту. Крім того інформація зазначена в даній довідці не стосується предмету спору, оскільки не має жодного відношення до позивача у справі та до предмету спору. Так, на запит ОСОБА_3 до Оноківської сільської ради, кому та на підставі яких підтверджуючих документів розголошено його персональні дані та повідомлено недостовірну інформацію, одержано відповідь, що вказана довідка була видана його матері ОСОБА_5 для призначення житлової субсидії в грошовій формі для подання до Управління соціального захисту населення. Вважає, що долучена до матеріалів справи довідка містить недостовірну інформацію щодо предмету спору в судовій справі №308/14977/21 та не стосується предмету спору.
03.06.2022 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Мухомедьянова Є.А. подала заяву про виклик свідка.
03.06.2022 року представник позивача адвокат Паута О.М. подала заяву про виклик свідка.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2022 року зупинено провадження у справі №308/14977/21 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №308/17132/21.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2026 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
У судовому засіданні 17.07.2026 року заслухавши думку представника позивача, судом протокольною ухвалою залишено без задоволення заяву представника відповідача про виклик свідка від 03.06.2022 року.
Представник позивача у судовому засіданні 17.07.2026 підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав наведених у позові, пояснення надала аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначила, що ОСОБА_2 є одноосібним власником будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку серед інших зареєстрований і відповідач, однак ще з вересня 1985 року там не проживає, речей його там немає. Позивачу відомо, що відповідач проживає в с. Кам`яниця Ужгородського району. Жодних перешкод у користуванні вказаним будинком позивач йому не чинила. Факт реєстрації відповідача у спірному будинку порушує права позивача на користування і розпорядження належним майном, перешкоджає оформленню субсидії та тягне додаткові витрати на комунальні послуги. Просила позов задовольнити.
Відповідач у судове засідання 17.07.2026 повторно не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток, які повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній», про причини неявки суд не повідомив. При цьому, заяв про відкладення, розгляд справи за його відсутності не подавав.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
За таких обставин, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Фактичні обставини, встановлені судом
Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування, серія та номер: 2-443, виданий 27.10.2020 Ужгородською районною державною нотаріальною конторою. Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №280625451 від 22.10.2021 (а.с. 11-12, 31).
Згідно довідки №218/02-12 від 21.09.20 виданої виконавчим комітетом Оноківської сільської ради ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні громадяни: ОСОБА_5 – мати; ОСОБА_6 – голова домогосподарства; ОСОБА_1 – невістка; ОСОБА_2 – онука; ОСОБА_3 – брат (а.с. 7, 28).
Крім того, з довідки №159/10-11/3 від 21.10.2021 виданої виконкомом Оноківської сільської ради вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані наступні громадяни: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 (а.с. 5, 27).
З копії довідки виданої виконкомом Оноківської сільської ради від 11.03.2021 року вбачається, що згідно записів погосподарських книг сільської ради громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає без реєстрації в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).
Також, згідно копій довідок про склад сім`ї від 11.04.2019 та 01.07.2020 виданих ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , про те, що до складу сім`ї входять усього 1 особа. В примітках вказано, що за вказаною вище адресою зареєстрований але фактично не проживає ОСОБА_3 , який проживає в с. Кам`яниця (син – ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (а.с. 8, 9). 
У відповідності до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками записані ОСОБА_7 – батько та ОСОБА_1 – мати (а.с. 15). 
10.11.2021р. складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, який підписаний ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які засвідчили те, що за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 01 вересня 1985 року фактично не проживає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Справжність підписів вказаних осіб засвідчено старостою Невицького старостинського округу Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та зареєстровано в реєстрі за №2-11 (а.с.10). 
Також, до позовної заяви долучено копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №242656200 від 02.02.2021, згідно якого вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 2124884500:11:014:0053 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с.30).
Представником відповідача до заяви про перегляд заочного рішення долучено заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_11 про злочин від 24.11.2021 року та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021078170000432 від 26.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України за заявою ОСОБА_3 за фактом того, що 25.11.2021 року в чергову частину ВП №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області від гр.. ОСОБА_3 , який просить прийняти міри до гр.. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які примушують заявника до невиконання цивільно-правових зобов`язань.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.07.2025 року у справі №308/17132/21 позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_11 до Оноківської сільської ради, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Оноківської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсними договорів дарування та скасування реєстрації, залишено без розгляду. Ухвала набрала заонної сили 04.08.2025 року.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Позиція суду та оцінка доводів
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).
У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача і зареєстрований у спірній квартирі з позивачем, то такий може втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України).
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом, з матеріалів справи встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . 
Відповідач є зареєстрований у спірному будинку, однак в такому не проживає з 1985 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи довідками та актом складеним старостою Невицького старостинського округу Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. 
Представником відповідача до заяви про перегляд заочного рішення додано заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_11 про злочин від 24.11.2021 року та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021078170000432 від 26.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України за заявою ОСОБА_3 за фактом того, що 25.11.2021 року в чергову частину ВП №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області від гр. ОСОБА_3 , який просить прийняти міри до гр. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які примушують заявника до невиконання цивільно-правових зобов`язань.
При цьому, слід зазначити, що заява про злочин від 24.11.2021 року була подана вже після звернення позивача до суду з даним позовом 11.11.2021 року, та викладено обставини які стосуються ОСОБА_11 , яка не є учасником вказаної справи.
Доказів на підтвердження укладення між відповідачем та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ним би зберігалося право користування спірним житлом надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи.
Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідача у спірній квартирі належній позивачу на праві приватної власності порушує права останньої передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном.
Стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.
Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
Суд, також враховує вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що припинення права користування відповідачем спірним будинком відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач не є членом сім`ї власника, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і веде з нею спільне господарство, крім того, не проживає за зареєстрованим місцем проживання тривалий час та не надав суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом.
Щодо клопотання представника відповідача про визнання доказів недопустимими, а саме: довідку Оноківської сільської ради від 11.03.2021 року, суд зазначає наступне: 
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування, бо не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Висновок про недопустимість доказу можна зробити виключно із застосуванням норми матеріального права, яка містить пряму заборону використання відповідного засобу доказування на підтвердження певної фактичної обставини справи.
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з передбачених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Тягар доведення недопустимості доказу покладено на особу, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
Натомість представник відповідача у поданому клопотанні належним чином не обґрунтувала того, в чому саме проявилося порушення положень статті 78 ЦПК України, зокрема, щодо закону, з порушенням якого отримано вищевказаний доказ, та/або підтвердження обставин іншими засобами доказування, а не певними засобами доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати фактичні обставини справи.
З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, те, що відповідач з 1985 року не проживає за місцем своєї реєстрації, судом під час розгляду не встановлено поважності причин його відсутності чи наявність домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування спірним будинком, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.
Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 228, 229, 247, 258, 259, 263- 265, 273, 279 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, – задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням – будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: малолітня  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Законний представник позивача:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складено – 21.07.2026 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного 
суду Закарпатської області Н.Б. Шумило