Справа № 127/29813/25
Провадження № 22-ц/801/1534/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Патраманський І. І.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року	Справа № 127/29813/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В., 
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Патраманського І. І.  в залі суду в селищі Тиврів Вінницької області,
в цивільній справі № 127/29813/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У вересні 2025 року ТОВ «Кошельок» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3329302241-414920 від 31.07.2021 у загальному розмірі 20 544,00 грн.
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31.07.2021 між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 3329302241-414920 в електронній формі за допомогою вебсайту https://koshelok.ua/, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем товариства, що забезпечують укладення та виконання електронних договорів.
На підтвердження укладення договору позивач зазначав, що для його підписання позичальнику було надіслано на номер мобільного телефону, зазначений під час реєстрації в особистому кабінеті, одноразовий ідентифікатор 3277 у вигляді SMS-повідомлення, який був використаний для підписання кредитного договору.
Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Кошельок» зобов`язалося надати відповідачу кредит у сумі 6 000,00 грн для задоволення особистих потреб строком на 24 дні. За користування кредитом протягом початкового строку була встановлена дисконтна процентна ставка у розмірі 1,85 % на добу (лояльний період), а у разі продовження строку користування кредитом – базова процентна ставка у розмірі 2,2 % на добу.
Позивач стверджував, що виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, перерахувавши кредитні кошти на банківську картку, реквізити якої відповідач зазначила в особистому кабінеті як рахунок для отримання кредитних коштів.
Крім того, позивач посилався на положення пунктів 3.6 та 3.7 кредитного договору, відповідно до яких строк користування кредитними коштами був продовжений на 90 днів із застосуванням базової процентної ставки у розмірі 2,2 % на добу.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань, станом на день звернення до суду, за розрахунком позивача, утворилася заборгованість у загальному розмірі 20 544,00 грн, з яких: 6 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту та 14 544,00 грн – заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом.
Посилаючись на зазначені обставини, ТОВ «Кошельок» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 3329302241-414920 від 31.07.2021 у розмірі 20 544,00 грн, а також понесені судові витрати, а саме: судовий збір у сумі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кошельок" заборгованість за кредитним договором №3329302241-414920 від 31.07.2021 у розмірі 8664 гривні 00 копійок. В решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду мотивовано тим, що між ТОВ «Кошельок» та відповідачем 31.07.2021 було укладено кредитний договір в електронній формі, який відповідає вимогам цивільного законодавства та Закону України «Про електронну комерцію». Доказів недійсності чи неправомірності цього договору матеріали справи не містять.
Судом установлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти у сумі 6 000 грн, тоді як відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів не виконав.
Оцінивши надані сторонами докази, суд визнав доведеними факт укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та наявність заборгованості. Водночас, перевіряючи правомірність нарахування процентів, суд врахував положення Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування» та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, а після його закінчення можливе застосування лише заходів відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України.
Проаналізувавши умови кредитного договору, суд дійшов висновку, що проценти, нараховані за період понад погоджений строк кредитування, є платежами, пов`язаними з простроченням виконання грошового зобов`язання. Враховуючи положення пункту 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», такі платежі за договорами, укладеними до набрання чинності відповідними змінами до закону, підлягають списанню кредитодавцем.
За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. З відповідача підлягає стягненню заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 6 000 грн та проценти, нараховані в межах погодженого строку кредитування, у сумі 2 664 грн, всього 8 664 грн. У задоволенні вимог про стягнення процентів, нарахованих за період понад строк кредитування, у сумі 11 880 грн суд відмовив, оскільки такі платежі відповідно до вимог законодавства підлягають списанню кредитодавцем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У травні 2026 року позивач ТОВ «Кошельок» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити і стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 544,00 грн., що складається із: заборгованості за сумою кредиту 6 000,00 грн.; заборгованості за відсотками за користування позикою 14 544,00 грн., а також стягнути судові витрати: судовий збір в сумі 2422,40 грн. і за подання апеляційної скарги в сумі 3633,60 грн.; за надання професійної правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн. і 4000,00 грн. за подання апеляційної скарги.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно дослідив умови кредитного договору та не надав належної оцінки його положенням, унаслідок чого безпідставно відмовив у стягненні процентів, нарахованих після закінчення Лояльного періоду.
Відмовляючи у стягненні процентів за період з 25-го по 114-й день користування кредитом, суд виходив із того, що строк кредитування закінчився після спливу Лояльного періоду. Проте такий висновок суперечить умовам кредитного договору. Зокрема, пунктом 3.6 договору сторони погодили, що у разі настання визначеної договором відкладальної обставини строк користування кредитом продовжується до 114 календарних днів (24 дні Лояльного періоду та 90 додаткових днів), а обов`язок позичальника повернути кредит і сплатити проценти виникає після закінчення саме цього строку. Таким чином, строк кредитування з 31.07.2021 по 21.11.2021 був прямо погоджений сторонами.
При цьому суд першої інстанції не врахував взаємозв`язок пунктів 2.2 та 3.6 договору, які регулюють різні способи продовження користування кредитом. Так, пункт 2.2 передбачає право позичальника продовжити Лояльний період шляхом сплати протягом нього всіх фактично нарахованих процентів. У такому випадку користування кредитом продовжується на пільгових умовах із застосуванням зниженої процентної ставки.
Натомість пункт 3.6 договору регулює іншу правову ситуацію. Якщо позичальник до закінчення Лояльного періоду не повернув кредит та не сплатив нараховані проценти, тобто фактично продовжив користуватися кредитними коштами, настає передбачена договором відкладальна обставина, наслідком якої є продовження строку користування кредитом до 114 календарних днів із нарахуванням процентів за базовою ставкою, визначеною договором. Саме така обставина настала у цій справі, оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань у межах Лояльного періоду.
Відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину підлягає тлумаченню з урахуванням буквального значення його умов, дійсної волі сторін та мети договору. Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 зазначив, що відповідно до принципів добросовісності, справедливості та розумності сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору повинні тлумачитися на користь його дійсності та виконуваності.
Крім того, положення статті 212 ЦК України допускають можливість пов`язувати виникнення або зміну цивільних прав та обов`язків із настанням відкладальної обставини. Такий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 632/580/17 та від 07.08.2019 у справі № 496/1561/16-ц. У постанові від 14.02.2024 у справі № 761/46622/19 Верховний Суд також наголосив, що відкладальна обставина відрізняється від строку тим, що її настання є ймовірним, а не неминучим, а тому сторони вправі передбачити її у договорі.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо інше не встановлено законом або судом. Оскільки пункт 3.6 кредитного договору не визнаний недійсним і його дія не припинена у встановленому законом порядку, він є обов`язковим для сторін та підлягав застосуванню при вирішенні спору. Аналогічно статті 525 та 629 ЦК України встановлюють, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а укладений договір є обов`язковим для сторін.
Незважаючи на це, суд першої інстанції фактично не надав оцінки доводам позивача щодо настання відкладальної обставини, не дослідив належним чином зміст пункту 3.6 договору та дійшов помилкового висновку про закінчення строку кредитування після спливу Лояльного періоду. Унаслідок цього суд неправильно визначив строк користування кредитом та безпідставно відмовив у стягненні процентів, які були нараховані в межах погодженого сторонами строку кредитування відповідно до умов договору.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 31 липня 2021 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 було укладено договір № 3329302241-414920 про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту.
За умовами договору позивач надав відповідачу кредит у сумі 6000 грн строком на 24 календарні дні (Лояльний період). Процентна ставка у межах Лояльного періоду становила 1,85 % на добу від фактичного залишку кредиту, а стандартна (базова) ставка – 2 % на добу. Процентна ставка є фіксованою, а порядок її застосування визначений пунктами 3.4–3.8 договору.
Пунктом 2.2 договору передбачено право позичальника продовжити Лояльний період за умови сплати протягом цього періоду всіх фактично нарахованих процентів. Водночас пунктом 3.6 договору сторони погодили, що користування кредитом після закінчення Лояльного періоду є відкладальною обставиною у розумінні статті 212 ЦК України, з настанням якої строк користування кредитом автоматично продовжується ще на строк до 90 календарних днів.
У зв`язку з настанням такої обставини згідно з пунктами 3.7 та 3.8 договору строк повернення основної суми кредиту переноситься, але не більше ніж на 90 днів після завершення Лояльного періоду, а за користування кредитом з наступного дня після його закінчення нараховуються проценти за базовою ставкою 2 % на день (730 % річних). Крім того, договором передбачено наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, можливість нарахування пені та не зупинення нарахування процентів до моменту повного виконання зобов`язань.
Договір, графік платежів та паспорт споживчого кредиту підписані відповідачем шляхом використання одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам законодавства щодо укладення електронних договорів.
Факт видачі кредитних коштів підтверджується повідомленням ТОВ «Тас Лінк», відповіддю АТ «Таскомбанк» та інформацією АТ «Універсал Банк», згідно з якими 31 липня 2021 року на банківську картку відповідача було перераховано 6000 грн.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за договором становила 20 544 грн, з яких 6000 грн – основна сума кредиту, а 14 544 грн – нараховані проценти за користування кредитом.

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з положеннями частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 11 880,00 грн. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, у зв`язку з чим, відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, не є предметом апеляційного перегляду.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини четвертої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
За змістом статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договорами).
Згідно з частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у документах, у тому числі електронних, та підписаний його сторонами.
Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, однак така свобода здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, а також вимог розумності, добросовісності та справедливості.
За змістом частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним лише у разі досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов. Саме погоджені сторонами умови визначають обсяг їхніх взаємних прав та обов`язків і підлягають застосуванню при вирішенні спору.
Згідно з частиною другою статті 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, такий договір вважається укладеним у письмовій формі.
Особливості укладення договорів у електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором є даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, які додаються до інших електронних даних особою, що прийняла пропозицію укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні.
Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом направлення оферти та її акцепту, а відповідно до частини восьмої цієї статті електронний договір, укладений в інформаційно-телекомунікаційній системі та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а кожний його примірник є оригіналом.
Аналізуючи викладене, можна дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Саме такий договір був укладений сторонами 31 липня 2021 року.
Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі, а договір, укладений із порушенням письмової форми, є нікчемним.
За змістом частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України, яка відповідно до частини другої статті 1054 цього Кодексу застосовується до кредитних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі та порядку, встановлених договором.
Частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Аналіз наведених норм матеріального права свідчить, що цивільні права та обов`язки сторін виникають із договору, а їх зміст визначається виключно тими умовами, які були погоджені сторонами під час його укладення. Отже, саме текст договору, його додатки та інші документи, що є його невід`ємними складовими, підлягають дослідженню судом для встановлення справжньої волі сторін та меж їхніх договірних прав і обов`язків.
Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кошельок» та ОСОБА_1 було укладено договір № 3329302241-414920 про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, який оформлено у формі електронного документа та підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Факт укладення зазначеного договору відповідачем не заперечувався. 
ОСОБА_1 не подала відзиву на позовну заяву, не оспорювала факт підписання договору, не заявляла вимог про визнання його недійсним, не оскаржувала окремі його положення та не подала відзиву на апеляційну скаргу.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач належним чином виконав свої договірні зобов`язання, перерахувавши відповідачу 31 липня 2021 року кредитні кошти у розмірі 6000,00 грн. 
Зазначені обставини підтверджуються повідомленням ТОВ «Тас Лінк» про успішне зарахування коштів, відповіддю АТ «Таскомбанк» від 16 червня 2025 року № 23186/47.1, якою підтверджено зарахування коштів саме на банківську картку відповідача.
Відповідач доказів повернення кредиту або сплати процентів суду не надала. Матеріали справи не містять жодного доказу повного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність факту існування заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Разом із тим предметом апеляційного перегляду є виключно правомірність нарахування позивачем процентів після закінчення погодженого сторонами строку кредитування.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним лише за умови досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов.
До таких істотних умов кредитного договору належать, зокрема, предмет договору, розмір кредиту, строк кредитування, порядок його повернення, розмір процентної ставки та порядок сплати процентів.
Саме ці умови сторони погодили при укладенні договору 31 липня 2021 року, а також конкретизували їх у Додатку №1 до договору, який є його невід`ємною частиною.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до пункту 2.1 договору кредит надано строком 24 календарні дні, тобто з 31 липня 2021 року по 23 серпня 2021 року включно.
У цьому ж пункті сторони визначили зазначений строк як лояльний період.
Пунктом 2.2 договору сторони окремо погодили спеціальний механізм продовження строку кредитування. Таке продовження не є автоматичним, а поставлене у залежність від вчинення позичальником конкретної дії — сплати протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
Таким чином, саме пункт 2.2 договору визначає єдиний погоджений сторонами порядок продовження строку кредитування.
Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач жодних дій, передбачених пунктом 2.2 договору, не вчинила, проценти у межах лояльного періоду не сплатила, а відтак передбачені договором умови для продовження строку кредитування не настали.
Тобто, матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідач виконала вимоги пункту 2.2 договору. Навпаки, із детального розрахунку заборгованості, наданого самим позивачем, убачається, що будь-які платежі відповідачем протягом лояльного періоду не здійснювалися.
Отже, погоджені сторонами договірні умови, необхідні для продовження строку кредитування, не настали.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно визначив строк кредитування. Такі доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні змісту укладеного сторонами кредитного договору, вибірковому застосуванні окремих його положень без урахування інших умов договору, які регулюють ті самі правовідносини, а також не відповідають вимогам цивільного законодавства щодо тлумачення правочинів та виконання договірних зобов`язань.
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування пункту 3.6 договору, настання відкладальної обставини, продовження строку кредитування до 114 календарних днів та правомірність нарахування процентів після закінчення лояльного періоду
 
Разом із тим основним доводом апеляційної скарги є посилання позивача на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не врахував положення пункту 3.6 договору та дійшов помилкового висновку про закінчення строку кредитування 23 серпня 2021 року.
Апелянт зазначає, що положеннями пункту 3.6 договору сторони погодили виникнення відкладальної обставини у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої у разі неповернення кредиту після закінчення лояльного періоду строк користування кредитом автоматично продовжується ще на дев`яносто календарних днів, у зв`язку із чим загальний строк кредитування становить сто чотирнадцять календарних днів, тобто з 31 липня 2021 року по 21 листопада 2021 року.
На думку апелянта, саме в межах цього строку кредитодавець мав право нараховувати проценти за користування кредитом, а тому висновок суду першої інстанції про можливість їх нарахування лише до 23 серпня 2021 року є помилковим.
Колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити виникнення або зміну цивільних прав та обов`язків настанням або ненастанням певної обставини, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).
Отже, закон дійсно допускає можливість передбачення сторонами у договорі відкладальної обставини.
Разом із тим сама по собі наявність у договорі умови про відкладальну обставину не означає, що така умова автоматично змінює інші істотні умови договору або підлягає застосуванню незалежно від змісту всього правочину.
Відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України зміст правочину підлягає тлумаченню з урахуванням однакового для всього його змісту значення слів і понять, загальноприйнятого значення термінів, справжньої волі сторін, мети правочину, а також усіх його умов у їх взаємному зв`язку.
Таким чином, закон прямо встановлює, що жодне окреме положення договору не може тлумачитися ізольовано від інших його умов.
Навпаки, усі положення договору повинні аналізуватися у системному взаємозв`язку, оскільки лише такий підхід дозволяє встановити дійсний зміст домовленостей сторін.
Саме такого підходу дотримався суд першої інстанції.
Досліджуючи зміст договору № 3329302241-414920 від 31 липня 2021 року, місцевий суд не обмежився аналізом лише пункту 3.6 договору, як на цьому наполягає апелянт, а дослідив усі його умови, включаючи розділ 2 договору, розділ 3 договору, графік розрахунків, який є Додатком № 1 до договору, паспорт споживчого кредиту, а також інші письмові докази, що містяться у матеріалах справи.
Саме такий спосіб дослідження договору повністю відповідає вимогам статті 213 Цивільного кодексу України.
Апеляційний суд звертає увагу, що розділ 2 договору має назву «Строк кредитування» та спеціально врегульовує саме питання визначення строку користування кредитом.
Зокрема, пунктом 2.1 договору сторони прямо погодили, що кредит надається строком на двадцять чотири календарні дні.
Цей строк сторонами визначено як лояльний період.
У пункті 2.2 договору сторони окремо врегулювали питання його продовження.
З аналізу змісту цього пункту вбачається, що продовження строку кредитування поставлено у залежність від виконання позичальником визначеної договором умови, а саме сплати протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
Колегія суддів вважає, що саме положення розділу 2 договору мають пріоритетне значення при вирішенні питання про визначення строку користування кредитом, оскільки вони безпосередньо регулюють відповідні правовідносини.
Натомість пункт 3.6 договору міститься вже у зовсім іншому розділі договору.
Цей розділ регламентує порядок нарахування процентів, порядок їх сплати, відповідальність позичальника та фінансові наслідки невиконання ним своїх зобов`язань.
Тобто зміст цього розділу свідчить, що він визначає порядок виконання вже існуючого кредитного зобов`язання.
Саме тому положення пункту 3.6 договору не можуть тлумачитися як такі, що автоматично змінюють істотну умову договору щодо строку кредитування, яка вже була визначена сторонами у розділі 2 договору та конкретизована у Додатку № 1.
Відповідно до пункту 2.1 договору строк кредитування становить двадцять чотири календарні дні.
При укладенні договору сторони одночасно підписали Додаток № 1 до договору — Графік розрахунків, який є невід`ємною частиною договору.
У зазначеному графіку сторони ще раз підтвердили свої домовленості щодо строку кредитування.
Зокрема, у графіку прямо визначено: - дата видачі кредиту — 31 липня 2021 року; - дата остаточного платежу — 23 серпня 2021 року; - кількість календарних днів користування кредитом — 24 календарні дні; - загальна вартість кредиту — 8664,00 грн та сума процентів — 2664,00 грн. 
Жодного посилання на строк користування кредитом до 21 листопада 2021 року графік не містить. Так само він не містить будь-якого нового графіка платежів після 23 серпня 2021 року. Відсутні у ньому і будь-які розрахунки процентів у сумі 14544,00 грн, які позивач просить стягнути.
Наведене має істотне значення для правильного вирішення спору.
Графік розрахунків є невід`ємною частиною договору. Він був погоджений сторонами одночасно із самим договором. Саме у ньому сторони остаточно визначили кінцеву дату виконання основного зобов`язання.
Натомість розрахунок заборгованості, складений позивачем уже після виникнення спору, не може змінювати умови договору чи доповнювати їх новими положеннями, які не були погоджені сторонами під час укладення правочину.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що пункт 3.6 договору автоматично продовжив строк кредитування до 21 листопада 2021 року, не ґрунтуються на системному аналізі умов договору, суперечать його змісту в цілому, не узгоджуються з положеннями розділу 2 договору, Додатком № 1 до нього та фактично зводяться до вибіркового тлумачення окремої умови договору без урахування інших його положень.
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що погоджений сторонами строк користування кредитом закінчився 23 серпня 2021 року, а тому після цієї дати відсутні договірні підстави для нарахування процентів як плати за користування кредитом.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні процентів за період після закінчення Лояльного періоду, порушив принцип pacta sunt servanda («договори повинні виконуватися»), неправильно застосував статті 525, 526 та 629 Цивільного кодексу України, а також безпідставно не врахував умови пунктів 3.5–3.8 кредитного договору.
Такі доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному розумінні як змісту укладеного сторонами договору, так і положень цивільного законодавства України, що регулюють виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зміст наведених норм свідчить, що обов`язковими для сторін є саме ті умови договору, які були взаємно погоджені під час його укладення, а виконання договору повинно здійснюватися відповідно до всіх його положень у їх взаємному зв`язку. Водночас зазначені норми не можуть тлумачитися як такі, що надають одній зі сторін право після укладення договору самостійно визначати його зміст або поширювати дію окремих умов договору за межі погодженого сторонами строку їх застосування.
Саме тому принцип pacta sunt servanda означає обов`язковість виконання договору в тому вигляді, в якому його уклали сторони, а не можливість застосування окремих його положень без урахування інших погоджених сторонами умов.
Як правильно встановив суд першої інстанції, при укладенні 31 липня 2021 року договору № 3329302241-414920 сторони погодили істотні умови кредитного договору, зокрема суму кредиту, розмір процентної ставки та строк кредитування.
Відповідно до пункту 2.1 договору кредит надано строком на 24 календарні дні, тобто з 31 липня 2021 року по 23 серпня 2021 року включно. Такі самі умови закріплені й у Додатку № 1 – Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору та містить дату остаточного платежу – 23 серпня 2021 року, суму процентів – 2664,00 грн і загальну вартість кредиту.
Отже, суд першої інстанції правильно виходив із того, що саме зазначені умови відображають дійсну домовленість сторін. При цьому суд не змінив умов договору та не визнав недійсним жодного його положення, а застосував їх у тому змісті, в якому вони були погоджені сторонами. Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував статтю 629 Цивільного кодексу України, забезпечивши виконання договору відповідно до його змісту, а не до одностороннього тлумачення позивача.
Водночас, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо правомірності нарахування процентів у розмірі 14 544,00 грн.
Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України проценти нараховуються у розмірі та порядку, визначених договором. Як правильно встановив суд першої інстанції, строк кредитування закінчився 23 серпня 2021 року, а доказів його продовження матеріали справи не містять.
Отже, нарахування процентів за період з 24 серпня 2021 року по 21 листопада 2021 року здійснено поза межами погодженого сторонами строку кредитування, тому підстави для їх стягнення відсутні.
Посилання апелянта на статті 525, 526 та 629 Цивільного кодексу України не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені норми зобов`язують сторони виконувати саме ті умови договору, які були ними погоджені, а не ті, які одна зі сторін тлумачить на власну користь після виникнення спору.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно і всебічно дослідив надані сторонами докази, надав належну правову оцінку умовам кредитного договору від 31 липня 2021 року № 3329302241-414920, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів, нарахованих після закінчення погодженого сторонами строку кредитування.
Доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б спростовували правильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, а зводяться переважно до незгоди позивача з наданою судом оцінкою умов кредитного договору та до переоцінки вже досліджених доказів.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування чи зміни в межах доводів апеляційної скарги, визначених частиною першою статті 367 ЦПК України, відсутні. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» залишити без задоволення.
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. В. Міхасішин