П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/6415/26

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Мельниченка Сергія Єфимовича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2026 року, прийняте у складі суду судді Білостоцького О.В. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Білгород-Дністровський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов?язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Білгород-Дністровський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому позивач просив суд: 
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення інформації до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо направлення звернення до Білгород-Дністровського відділу поліції ГУНП в Одеській області для здійснення адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 ;
- зобов?язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомити Білгород-Дністровського відділу поліції ГУНП в Одеській області про відсутність підстав для здійснення адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час оновлення електронного військово-облікового документа у застосунку «Резерв+» позивачу стала відома інформація про те, що ним вчинено порушення правил військового обліку, через що його розшукує ТЦК та СП. Вважаючи, що до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів внесені недостовірні дані про порушення ним правила військового обліку, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2026 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Білгород-Дністровський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції обмежився з`ясуванням формальної обставини звернення позивача із заявою про виправлення відомостей до ТЦК та СП в порядку статті 9 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», ухилившись від надання правової оцінки підставам первинного внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку та перебування особи у розшуку за відсутності належних доказів складення протоколу або винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за статтями 210, 210-1 КУпАП, що є обов`язковою умовою згідно з вичерпним переліком відомостей, визначеним пунктом 20-1 частини 2 статті 7 вказаного Закону, що призвело до необґрунтованого перекладення обов`язку доказування на позивача та ухвалення незаконного судового рішення, яке підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в його мотивувальній частині з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується скріншотом із застосунку «Резерв+».
Під час оновлення електронного військово-облікового документа у застосунку «Резерв+» позивачу стала відома інформація про те, що ним порушено правила військового обліку, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_3 05.10.2025 року звернувся до Нацполіції. Причина звернення до Нацполіції: неприбуття позивача за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Під час розгляду справи представник ІНФОРМАЦІЯ_3 , посилався на те, що позивач, будучи належним чином оповіщеним про необхідність явки на 09.00 год. 06.09.2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтвердженням чого є повістка №5041607, на вказаний виклик не з`явився.
Згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.11.2025 року вбачається, що у зв`язку з неявкою за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідні відомості щодо позивача були внесені до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості, як порушника правил військового обліку.
Згідно відповіді Білгород-Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області від 06.02.2026 року на адвокатський запит представника позивача вбачається, що звернення ТЦК та СП від 05.10.2025 року зареєстровано з використанням системи ІПНП Білгород-Дністровського РВП Головного управління Національної поліції в Одеській області від 05.10.2025 року №23506.
Враховуючи вищевказане, представник позивача звернулась із аналогічними за змістом скаргами від 29.12.2025 та 17.02.2026 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 на дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій вона просила виключити відомості про порушення правил військового обліку з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відносно позивача.
Листом від 19.03.2026 року ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомив, що особисте звернення до ТЦК та СП - це найефективніший спосіб вирішення порушеного питання, а тому було запропоновано позивачу прибути до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, де він перебуваєте на військовому обліку для з`ясування обставин оголошення у розшук та внесення коректних даних до Державного реєстру.
Вважаючи, що до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів внесені недостовірні дані про порушення ним правил військового обліку, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що внесення відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів стосовно фактів порушення особою правил військового обліку належить до дискреційних повноважень органів територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки як органів ведення зазначеного Реєстру, а обраний позивачем спосіб захисту шляхом зобов`язання відповідача виключити відповідні дані є передчасним з огляду на недотримання позивачем встановленого частиною першою статті 9 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» досудового порядку звернення із мотивованою заявою безпосередньо до відповідного органу ведення Реєстру.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (ст. 65 Конституції України).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб (із подальшим продовженням такого строку).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон України № 2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 14 ст. 2 Закону України № 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актам.
Частиною 2 статті 33 Закону України № 2232-ХІІ визначено, що військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України № 2232-ХІІ персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення № 154).
Відповідно до п. 1 Положення № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
За приписами частин восьмої, дев`ятої статті 5 Закону №1951-VIII органами ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України. Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.
З урахуванням вищезазначеного, ІНФОРМАЦІЯ_2 є органом ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно з п.3 Порядку №1487 військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування) особовим складом у мирний час та в особливий період. Для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Пункт 79 Порядку №1487 передбачає, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема, звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку, з урахуванням вимог абзацу третього пункту 56 цього Порядку;
Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки забезпечують виконання військового обов`язку громадянами України, організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці, здійснюють взяття, зняття та виключення з військового обліку в установленому порядку.
Відповідно до Порядку № 1487, на позивача як військовозобов`язаного покладені обов`язки щодо того, аби він став на військовий облік, повідомляв про зміну місце проживання та уточняв свої персональні дані у строк, визначений законом.
З матеріалів справи вбачається, що позивач вчасно уточнив свої дані 06.07.2024 року, про що свідчать наявні матеріали справи та не заперечується ні позивачем, ні відповідачем. 
Водночас, позивач в апеляційній скарзі вказує про те, що з 05 січня 2024 року він фактично перебуває за межами України та мешкає за кордоном, у зв`язку з чим фізично позбавлений можливості прибувати за повістками до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Оцінюючи вказані доводи, колегія суддів зауважує, що згідно із ч. 7 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) ТЦК та СП.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (Додаток 2 до Порядку № 1487, далі - Правила № 1487) військовозобов`язані повинні перебувати на військовому обліку за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з підпунктом 7 пункту 1 Правил № 1487 військовозобов`язані зобов`язані особисто в семиденний строк з дня прибуття до нового місця проживання прибувати з паспортом громадянина України і військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) ТЦК та СП для взяття на військовий облік.
Крім того, за приписами підпункту 8 пункту 1 Правил № 1487 у разі зміни персональних даних (зокрема відомостей про місце проживання та фактичне перебування) військовозобов`язані зобов`язані повідомити про такі зміни в семиденний строк через електронний кабінет або особисто шляхом прибуття до ТЦК та СП.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач з 05 січня 2024 року фактично перебуває за межами України, однак у визначений підпунктами 7 та 8 пункту 1 Правил № 1487 семиденний строк не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_4 про зміну свого фактичного місця проживання (виїзд за кордон).
Відповідно до пунктів 3 та 4 Правил № 1487 невиконання зазначених обов`язків кваліфікується як порушення правил військового обліку та законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що неповідомлення позивачем ІНФОРМАЦІЯ_4 про зміну свого місця фактичного проживання та виїзд за кордон становить самостійний факт порушення вимог законодавства про військовий обов`язок та правил військового обліку, а тому внесення відповідачем до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення позивачем правил військового обліку та направлення відповідного звернення до органів Національної поліції в порядку пункту 79 Порядку № 1487 відбулися у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
Також колегія суддів наголошує, що приписами ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон № 3543-XII) визначено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти СБУ - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти СЗР України - за викликом керівників відповідних підрозділів СЗР України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно до ч. 11 ст. 38 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.
Тобто, аналізуючи вищевикладені норми, відповідно до ч. 7 ст. 1, ч. 11 ст. 38 Закону № 2232-XII та ч. 3 ст. 22 Закону № 3543-XII, виконання військового обов`язку та з`явлення за викликом до ТЦК та СП у строки, зазначені в отриманих документах, є імперативним обов`язком військовозобов`язаного. 
Колегія суддів також наголошує, що повістка є лише засобом письмового оповіщення особи про необхідність виконання нею конституційного обов`язку та не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 19 КАС України, оскільки не встановлює нових прав чи обов`язків, а лише деталізує час та місце виконання обов`язку, вже встановленого безпосередньо законом. 
Твердження апелянта про відсутність у нього обов`язку з`являтися за повісткою через те, що він знаходиться з 2023 року за кордоном, є безпідставним, оскільки військовий обов`язок має безперервний характер, а актуалізація даних у Реєстрі не обмежується одноразовою дією та не звільняє особу від подальших викликів для проходження інших процедур військового обліку. 
До того ж, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів позивача зазначено, що ОСОБА_1 сформував особистий кабінет в додатку Резерв + ще 06.07.2024 року. Отже, позивач через свій електронний кабінет військовозобов`язаного (Резерв +) міг бути ознайомлений про неодноразові виклики його до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Тобто, створивши умови, за яких особисте вручення документів за задекларованою адресою стало неможливим через виїзд позивача за кордон, без належного повідомлення органу ведення військового обліку, позивач не може посилатися на відсутність підтвердження вручення повістки як на підставу для визнання дій відповідача протиправними.
До того ж, повістка про виклик позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 є актом індивідуальної дії та не породжує самостійних правових наслідків, а обов`язок військовозобов`язаної особи з`явитись за викликом до відповідного ТЦК установлений не повісткою, а Законом №2232-XII. 
Дана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року по справі №380/2838/24.
До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що факт попереднього оновлення даних особою не нівелює повноважень ТЦК та СП щодо здійснення подальшого контролю за актуальністю наданих відомостей та їх перевірки, що містяться в інформаційних базах, оскільки обов`язок з`явитися за повісткою є самостійним та імперативним законодавчим обов`язком військовозобов`язаного, виконання якого не ставиться в залежність від суб`єктивної оцінки громадянином доцільності такого виклику
На підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що дії відповідача щодо формування та направлення повістки є лише технічним етапом реалізації владних повноважень у сфері військового обліку, що не свідчить про факт порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача, а тому доводи апелянта в цій частині не спростовують законності оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Водночас колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що підставою для відмови у задоволенні позову є недотримання позивачем досудового порядку звернення, передбаченого статтею 9 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» з огляду на таке. 
Так, відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Конкретизуючи вказану конституційну гарантію, частина 1 статті 5 КАС України закріплює право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо така особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно із ч. 1 та 2, ст. 9 Закону № 1951-VIII, призовник, військовозобов`язаний та резервіст має право:
1) отримувати інформацію про своє включення (невключення) до Реєстру та відомості про себе, внесені до Реєстру, в тому числі через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста;
2) звертатися в порядку, встановленому адміністратором Реєстру, до відповідного органу ведення Реєстру з мотивованою заявою щодо неправомірного включення (невключення) до Реєстру запису про себе, виправлення недостовірних відомостей Реєстру.
Призовник, військовозобов`язаний та резервіст зобов`язаний подавати до органу ведення Реєстру достовірну інформацію про свої персональні дані, що вносяться до Реєстру.
Колегія суддів доходить висновку про те, що аналіз вищезазначеної норми передбачає, що звернення особи до органу ведення Реєстру із заявою про виправлення відомостей за статтею 9 Закону № 1951-VIII є процесуальним правом громадянина, а не його обов`язком. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що предметом судового дослідження у цій справі є оцінка правомірності дій відповідача на момент їх вчинення, а саме - на наявність чи відсутність законних підстав для внесення відомостей про порушення позивачем правил військового обліку та звернення до органів Національної поліції.
На підставі вищевикладеного, позиція суду першої інстанції про відсутність такого звернення до ІНФОРМАЦІЯ_3 та листування адвоката в даному випадку з ІНФОРМАЦІЯ_4 не може обмежувати право особи на судовий захист відповідно до статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України і не може слугувати самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Щодо інших доводів апелянта стосовно незаконності звернення ТЦК до поліції та оголошення позивача у розшук, колегія суддів зазначає наступне. 
Варто зауважити, що норми пункту 56 Порядку №1487 містять поняття «адміністративне затримання та доставлення призовників»; норми пункту 9 Положення №154 містять поняття «доставлення до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення», а за статтею 259 КУпАП «Доставлення порушника», з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення в разі неможливості скласти його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, порушника може бути доставлено в поліцію, в підрозділ Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до органу Державної прикордонної служби України, штабу громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону чи громадського пункту з охорони громадського порядку поліцейським, посадовою особою Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, військовослужбовцем чи працівником Державної прикордонної служби України або членом громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, а при порушенні законодавства про державну таємницю або порушенні військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України, правил військового обліку, законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - до органів Служби безпеки України її співробітником.
Своєю чергою, за правилами статті 262 КУпАП, органи (посадові особи) Національної поліції правомочні здійснювати адміністративне затримання, зокрема, при порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Колегія суддів звертає увагу на те, що сама по собі наявність у застосунку «Резерв+» примітки «Порушення правил військового обліку» не свідчить про вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за яке встановлено статтею 210 КУпАП. 
Відповідно до положень частини п`ятої статті 258 КУпАП, в особливий період протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтями 210, 210-1 КУпАП, не складається у разі неявки особи за викликом без поважних причин, за умови наявності доказів її належного повідомлення. У такому випадку, доставлення особи органами Національної поліції здійснюється не для складання протоколу, а для забезпечення процедури розгляду справи та винесення керівником ТЦК та СП постанови про накладення адміністративного стягнення, що вимагає особистої присутності особи для реалізації її права на захист та надання пояснень.
Водночас, апелянт не погоджується із діями ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо оголошення його в розшук.
Колегія суддів з цього приводу зауважує, що відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, а також порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію визначено приписами статтями 210, 210-1 КУпАП. Відтак, питання правомірності дій щодо проведення процедури притягнення до адміністративної відповідальності, має вирішуватись під час притягнення особи до відповідальності по КУпАП.
Колегія суддів акцентує увагу на необхідності розмежування понять матеріального складу адміністративного правопорушення та порушення правил військового обліку. Правила військового обліку є сукупністю встановлених Законом № 2232-XII обов`язків, порушення яких є об`єктивним юридичним фактом, що виникає в момент невиконання особою конкретної вимоги (зокрема, неявки за повісткою), незалежно від моменту винесення постанови про накладення адміністративного стягнення. 
Тобто правила військового обліку є цілісною системою встановлених Законом № 2232-XII та Порядком № 1487 обов`язків, виконання яких має безумовний та безперервний характер, а порушення цих правил є об`єктивним юридичним фактом, що виникає безпосередньо в момент невиконання особою конкретної вимоги закону або законного розпорядження органу військового управління, зокрема, неявки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за належним чином надісланою повісткою. Такий юридичний факт існує незалежно від моменту винесення постанови про накладення адміністративного стягнення, оскільки адміністративна відповідальність за статтями 210, 210-1 КУпАП є лише формою державного реагування на вже вчинене правопорушення, а не підставою для виникнення статусу особи як такої, що порушила правила військового обліку. 
Отже, відмітка в реєстрі «Оберіг» або звернення ТЦК та СП до органів поліції щодо доставлення особи є наслідком саме зафіксованого об`єктивного факту ігнорування військового обов`язку, що за своєю правовою суттю є реалізацією превентивних та виконавчих функцій у сфері мобілізаційної підготовки, а не актом притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні КУпАП. 
В той же час, ч. 3 ст. 38 Закону №2232-ХІІ визначено, що органи Національної поліції України у встановленому законом порядку зобов`язані за зверненнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України доставити до таких територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки з метою виконання покладених на них завдань звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції щодо доставлення до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП (порушення військовозобов`язаними чи призовниками законодавства про військовий обов`язок і військову службу; порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію) з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення.
Варто зауважити, що сама по собі наявність в застосунку «Резерв+» примітки «Порушення правил військового обліку» свідчить лише про те, що відповідачем, шляхом електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів та єдиною інформаційною системою МВС було автоматично сформовано звернення до Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо доставки позивача у зв`язку із ймовірним фактичним вчиненням ним адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Системний аналіз Закону №2232-ХІІ, Закону №1951-VIII, КУпАП та Порядку №1487 дає підстави для висновку, що вказані закони та постанова взагалі не містять такого поняття як розшук призовника, військовозобов`язаного та резервіста, а відтак у ТЦК та СП відсутній механізм оголошення розшуку військовозобов`язаних та резервістів. Вищенаведені положення не підпадають під визначення «розшук», незважаючи на те, що окремого порядку доставки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення не існує, а тому відомості в «Резерв +» такого змісту – «Розшукує ТЦК та СП», на переконання колегії суддів, мають суто інформативний характер, як це і передбачено ст. 2 Закону №1951-VIII.
Колегія суддів наголошує, що процедура адміністративного затримання та доставлення призовників, військовозобов`язаних і резервістів під час дії воєнного стану спрямована виключно на забезпечення складання і розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 210-1 КУпАП. Такий захід не є видом відповідальності, не має каральної мети і не може бути використаний як інструмент примусового призову або мобілізації особи.
Інститут адміністративного затримання не наділяє ні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, ні органи Національної поліції повноваженнями щодо фактичного обмеження свободи особи поза межами часу, необхідного для складання матеріалів справи та передачі її для розгляду. У свою чергу, ухилення від мобілізації є кримінально караним діянням згідно зі статтею 336 Кримінального кодексу України, тому будь-які заходи примусового фізичного доставлення з метою мобілізації виходять за межі адміністративно-правової процедури та суперечать принципам, встановленим статтями 19 Конституції України та статей 260, 263 КУпАП.
Колегія суддів наголошує на тому, що адміністративне затримання може застосовуватися виключно для забезпечення розгляду справи про адміністративне правопорушення, але не для примусового направлення особи до проходження військової служби, здійснення мобілізаційних заходів або виконання наказів військового командування. Використання такого заходу з іншою метою є протиправним.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення позивачем правил військового обліку, а також дії щодо направлення звернення до органів Національної поліції для адміністративного затримання позивача та його доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_1 , є правомірними.
Аналізуючи вищевикладене, оскільки суд першої інстанції ухвалив по суті правильне рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, але припустився помилки при застосуванні норм матеріального та процесуального права щодо обґрунтування підстав такої відмови, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів його ухвалення з викладенням мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).
За таких обставин, апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції зміні у його мотивувальній частині шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в іншій частині судове рішення залишити без змін.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 292, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2026 року – задовольнити частково. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Білгород-Дністровський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов?язання вчинити певні дії – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька