КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№22-ц/824/11668/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2026 року місто Київ
справа №757/12735/23-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1  - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2026року, ухвалене під головуванням судді Матвєєвої Ю.О., повний текст рішення складено 07 квітня 2026року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позов до відповідача, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь:
матеріальну шкоду в сумі 110100 грн;
моральну шкоду в сумі 90000 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 11 жовтня 2022 року працівниками Дарницького УП ГУНП в м. Києві відносно ньогобуло складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.185 КУпАП «Злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця».Також його було затримано та доставлено до поліцейського відділку.
Вказував, що перед складанням протоколу працівникамиДарницького УП ГУНП в м. Києві йому булизаподіянні тілесні ушкодження, які призвели до струсу мозку, забою м`яких тканин голови, синців на лівому плечі та грудній клітині, що підтверджується висновком експертного дослідження №043-296-2022 від 21 жовтня 2022 року.
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 04січня 2023 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП було закрито у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Позивач вважає, що діями співробітників Дарницького УП ГУНП в м. Києві були порушені його права,внаслідок побиття, перенесеного стресу та приниження йомузаподіяно моральну шкоду.
Вказував, що внаслідок тілесних ушкоджень він поніс витрати на тривале лікування в медичній установі.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.
В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції не в повній мірі надав оцінкупостанові Дарницького районного суду міста Києва від 04січня 2023року, оскільки навів лише загальний висновок про відсутність належних і допустимих доказів винуватості ОСОБА_1 , при цьому не розкрив ті мотиви адміністративного суду, які були юридично значущими для цивільної справи після постанови Великої Палати у справі №335/6977/22.
Вказував, що суд першої інстанції фактично визнав наявність у позивача тілесних ушкоджень, але не перевірив їх зв`язок з обставинами затримання, складання протоколу та діями працівників поліції 11 жовтня 2022року. 
Зазначав, що суд не оцінив доказовий ланцюг: адміністративна постанова про дефект протоколу, свідки події, відеоматеріали, протокол, медичні документи, експертне дослідження та пояснення позивача про застосування сили. 
Посилався на те, що суд відмовив у стягненні витрат на правову допомогу як похідному питанні після відмови в позові, однак якщо рішення по суті спору є передчасним або незаконним, то і висновок щодо відмови у стягненні судових витрат є передчасним.
09 червня 2026 року від відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києвінадійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вказував на те, що встановлення факту отримання тілесних ушкоджень, які завдані працівниками правоохоронних органів, не належить до завдань цивільного судочинства.
Представник відповідача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні.
Позивач у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справи у відсутність позивача відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав відсутності події та складу адміністративного правопорушення без встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення не є підставою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.
Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно роз`яснень, які викладені у п.п.3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Відповідно до статей 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 22 червня 2023 року у справі №752/5417/19 Верховний Суд зазначив, що протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи.
Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАПпровадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно зі ст. 252 КУпАПорган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючисьзакономі правосвідомістю.
Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до ст.256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, записами фото- та/або відеофіксації, показами свідків тощо, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд оцінює правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, чи складено його відповідно до ст.256 КУпАП уповноваженою на те особою та чи діяв патрульний поліцейський під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно дозаконув межах покладених на нього функцій та завдань, про що зазначає у своїй постанові.
Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №760/9462/16).
Відсутність у судовому рішенні ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення висновків суду про невідповідність (суперечність) дій працівників патрульної поліції вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.
Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції патрульних поліцейських під час його складання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 вказала на те, що на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду. Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме: збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд. Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів. Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом. Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема, зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи. Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту. Як зазначалося вище, процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Як вбачається з матеріалів справи, 11 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП.
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 04 січня 2023 року у справі №753/12392/22 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. 
Судом у справі №753/12392/22 встановлено, що у порушення ч.1 ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення не викладено повних обставин і не зазначено доказів того, яку законну вимогу чи розпорядження працівника поліції при виконанні ним службових обов'язків не виконав ОСОБА_1 .
Оскільки закриття справи №753/12392/22 відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення передбаченого ст.185 КУпАП відбулося через невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону, а саме ч.1 ст.256 КУпАП, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави, визначені статтею 1174 ЦК України для відшкодування моральної шкоди завданої позивачу, так як останній довів наявність причинного зв'язку між невідповідністю протоколу вимогам закону та спричиненою позивачу моральною шкодою.
Беручи до уваги правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 та надавши оцінку доказам у даній справі суд першої інстанції наведеного вище не врахував, а відтак дійшов посилкового висновку, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав відсутності події та складу адміністративного правопорушення без встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення не є підставою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості, тобто розмір відшкодування шкоди у цьому випадку має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Враховуючи наведені обставини, глибину та тривалість моральних страждань перенесених позивачем щодо складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення передбачене ст.185 КУпАП та подальші дії щодо доведеності його невинуватості, безумовно призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків останнього, та враховуючи заявлену до відшкодування суму за заподіяну моральну шкоду, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності вимог позивача про відшкодування моральної шкоди спричиненої саме незаконними діями працівників поліції - його побиттям, ушкодженням здоров`я.
Позивачем не доведено спричинення йому шкоди, як він зазначав працівниками поліції до складання протоколу про адміністративне правопорушення передбачене ст.185 КУпАП.
Вказані посилання щодо спричинення моральної шкоди незаконними діями працівників поліції не знайшли свого підтвердження і під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди 90000 грн. не відповідає вимогам розумності та справедливості, з урахуванням тих обставин, що були наведені вище та встановлені судом. Сутність компенсації моральної шкоди як способу захисту цивільних прав полягає у покладенні на правопорушника юридичного обов`язку компенсувати потерпілому втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, спричинених порушенням його блага і прав, а головна мета такої компенсації - надання можливості потерпілій особі за її допомогою відновити втрачену душевну рівновагу, певною мірою пом`якшити заподіяні переживання.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про часткове задоволення вказаних вимог.
Щодо відшкодування матеріальної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
Позивач у позовній заяві вказував на те, що матеріальна шкода була заподіяна йому діями працівників Дарницького УП ГУНП в м. Києві 11 жовтня 2022 року, що виразилось у заподіянні йому тілесних ушкоджень, які призвели до струсу мозку, забою м`яких тканин голови, синців на лівому плечі та грудній клітині.
Тілесне ушкодження - порушення анатомічної цілісності тканин, органів людини та їх функцій, що виникає внаслідок дії зовнішніх ушкоджувальних факторів. Нанесення тілесних ушкоджень навмисно чи з необережності іншій особі кваліфікується як злочин і є кримінально караним відповідно до КК України.
Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 звертався до компетентних органів у встановленому законом порядку щодо нанесення йому тілесних ушкоджень працівниками поліції матеріали справи не містять.
Копія висновку експертного дослідження №043-296-2022 від 21 жовтня 2022 року, виданий на підставі заяви ОСОБА_1 , яким зафіксовано наявність тілесних ушкоджень у останнього не доводить винність дій працівників поліції в межах розгляду вказаної цивільної справи.
Доказів на підтвердження обставин затримання ОСОБА_1 працівниками поліції, позивачем надано не було.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди.
Доводи апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (частина п'ята статті 135 ЦПК України).
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.
Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Таким чином, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України.
У позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача витрати сплачені позивачем у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги у розмірі 50000 грн.
На підтвердження понесених витрат на юридичну допомогу та її відшкодування позивачем надано копії: 
договору про надання правових послуг від 11 жовтня 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , предметом якого є надання виконавцем правових послуг клієнту;
акту приймання-передачі наданих правових послуг від 23 березня 2023 року, підписаного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 .
У запереченнях на відповідь на відзив ГУ Національної поліції у м. Києві вказувало на те, що матеріали справи не містять договору про надання професійної правничої допомоги саме адвокатом позивачу, що не дає можливість оцінити якість, кількість витраченого адвокатом часу та підготувати відповідне клопотання про зменшення витрат за надання правничої допомоги.
З матеріалів справи вбачається, що вони не містять доказів на підтвердження того, що ФОП ОСОБА_3 є адвокатом та здійснює адвокатську діяльність.
Беручи до уваги те, що послуги особи, яка не є адвокатом (навіть якщо це ТОВ чи ФОП), не підпадають під поняття професійної правничої допомоги, а відтак, відсутні правові підстави для відшкодування на користь позивача понесених витрат на юридичну допомогу, яка надана ФОП ОСОБА_3 .
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Позов  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди- задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. 

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 липня 2026 року.

Головуючий:

Судді: