ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 127/1002/25

провадження № 61-2621св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа- орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Голівським Вадимом Валерійовичем, на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2025 року у складі судді Сидорак Г. Б. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 січня 2026 року у складі колегії суддів: Гірського Б. О., Хоми М. В., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 17 липня 2012 рокуміж нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого вони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що подружнє життя з відповідачем не склалося, вони проживають окремо один від одного. Їхня малолітня донька - ОСОБА_3 залишилася проживати разом із нею.

ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до неї про розірвання шлюбу (справа № 127/40632/24), проте він не пред`являв вимог про визначення місця проживання їхньої спільної доньки, у зв`язку із чим виникла необхідність у зверненні до суду з окремим позовом.

Позивачка зазначала, що вона працевлаштована, має постійну роботу та стабільний дохід, добросовісно виконує батьківські обов`язки. Вони з дитиною проживають у належній їй на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1 . Донька має окрему кімнату, забезпечена усім необхідним для навчання та розвитку. Відповідач проживає окремо, аліменти добровільно не сплачує, тому донька перебуває на повному її утриманні.

Ураховуючи тривалість проживання дитини з матір`ю, сталість її соціальних зв`язків, добросовісне виконання нею батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, вважала за необхідне визначити місце проживання малолітньої  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини передано на розгляд до Підволочиського районного суду Тернопільської області.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 31 березня 2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду; відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі як третю особу орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради; зобов`язано орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 січня 2026 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачка не надала належних і допустимих доказів, які б свідчили про необхідність визначення місця проживання спільної дитини сторін саме з нею.  ОСОБА_1 не довела, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і продовжує проживати разом із нею, були порушені її права чи права дитини. Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції зазначив, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання їх спільної дитини, який має бути вирішений у судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення районного суду зазначив, що малолітня  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і так фактично проживала і продовжує проживати разом із матір`ю, а батько дитини не заперечує проти цього.

Апеляційний суд, посилаючись на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-11291св25), відхилив посилання апеляційної скарги  ОСОБА_1 на те, що встановлення обставини відсутності предмета спору у справі є підставою для закриття провадження у справі, а не підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, посилавшись на судову практику Верховного Суду.

Суди застосували положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифіковану Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), норми Закону України  «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України (далі - СК України), прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини, правові позиції Верховного Суду у подібних справах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Голівський В. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2025 року, постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У березні 2026 року касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Голівським В. В., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У березні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Голівським В. В., мотивована тим, що на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій предмет спору існував реально, а договору щодо виконання батьківських прав та обов`язків (частина четверта статті 157 СК України) не існувало, що підтверджує наявність спору між сторонами. Суди не врахували, що всі пропозиції позивачки щодо складення батьком дитини письмової заяви на підтвердження своїх пояснень щодо відсутності заперечень з приводу проживання дитини з матір`ю залишені останнім без розгляду, що також свідчить про існування спору між сторонами.

Вважає, що встановлення, нібито, обставини відсутності предмета спору у справі не могло бути підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, а є підставою для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Посилається на те, що матір, скориставшись своїм правом на звернення із позовною заявою про визначення місця проживання дитини безпосередньо до суду, обрала найбільш прийнятний для неї спосіб захисту, тому висновки судів про те, що позивачка попередньо не зверталася до органу опіки та піклування за вирішенням питання про визначення місця проживання дитини, є необґрунтованими. При цьому відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із нею не дає підстави стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

На думку заявника, суди безпідставно не взяли до уваги думку дитини, яка під час засідання комісії та в суді висловила бажання проживати з матір`ю. Висновок органу опіки та піклування зроблений не в інтересах дитини, тому суди зобов`язані були його не враховувати при ухваленні рішень.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Голівський В. В., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 691/1100/17-ц, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 134/1946/19, від 24 квітня 2024 року у справі № 501/1786/22, від 27 червня 2024 року у справі № 333/5987/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 17 липня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька - ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки № 8509, виданої 13 листопада 2024 року Товариством з обмеженою відповідальніст. «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання», за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_3 - донька.

Копією договору купівлі-продажу від 08 квітня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Порічанською М. Л. за реєстровим № 447, підтверджується, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

Згідно з копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08 лютого 2013 року ОСОБА_1 18 травня 2020 року прийнята на роботу до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня імені М. І. Пирогова Вінницької обласної ради» на посаду лікаря-ревматолога.

Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого податку) та військового збору від 25 березня 2025 року підтверджується, що за 2024 рік ОСОБА_1 отримала дохід на загальну суму 385 744,87 грн.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 09 липня 2025 року № 01/00/011/43107 орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважав за недоцільне визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 . У висновку зазначено, що 01 липня 2025 року на засіданні комісії мати дитини - ОСОБА_1 пояснила, що звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 з метою вирішення юридичних питань щодо доньки без участі батька. На засіданні комісії 01 липня 2025 року батько дитини - ОСОБА_2 наголосив, що не заперечує проти того, щоб дитина проживала з матір`ю. ОСОБА_3 на засіданні комісії 01 липня 2025 року повідомила про те, що спілкується з батьком - ОСОБА_2 , батько не пропонував їй проживати разом із ним, та повідомила, що хоче проживати з матір`ю - ОСОБА_1 . Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного року працівниками служби у справах дітей Вінницької міської ради, дитина ОСОБА_5 проживає разом із матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , де створені належні умови для навчання, виховання та проживання дитини. Згідно з актом оцінки потреб, складеним 25 квітня 2025 року Вінницьким міським центром соціальних послуг, в сім`ї матері ОСОБА_1 ознаки та чинники, що спричиняють складні життєві обставини, відсутні. Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного року працівниками Підволочиської селищної ради Тернопільської області, у сім`ї батька - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , помешкання облаштовано меблями та побутовою технікою, є окрема кімната, де може перебувати дитина. Ураховуючи пояснення матері дитини - ОСОБА_6 , батька дитини - ОСОБА_2 та документи, що стосуються даної справи з`ясовано, що спір між матір`ю та батьком щодо визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутній.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції 23 жовтня 2025 року була вислухана думка малолітньої дитини -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила, що бажає проживати з матір`ю там, де і зараз мешкає. До школи та на гуртки її відводить мати. У квартирі у неї є своя кімната, всі необхідні речі, вона себе почуває там добре та безпечно. У батька в квартирі вона була в гостях, проте жити там би не хотіла. З батьком спілкується не часто, бачитися часу не має у зв`язку із великим обсягом домашнього завдання та додаткових занять.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Голівським В. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частинами першою, другою статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Тлумачення наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 (мати) звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2  (батька) про визначення місця проживання малолітньої доньки -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Подібні висновки неодноразово робила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19) (пункт 8.9), від 17 серпня 2022 року у справі № 910/10006/19 (провадження № 12-79гс21) (пункт 6.1), а такожВерховний Суд у постановах  від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21), від 18 лютого 2026 року у справі № 932/1433/24 (провадження № 61-15586св25).

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Установивши, що спільна дитина сторін після розірвання шлюбу між ними залишилася проживати разом із матір'ю, а батько дитини не заперечує проти цього, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої доньки сторін разом із нею.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що за вказаних обставин інтереси дитини не потребують втручання держави у сімейні відносини, що врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників. Позивачкою не доведено необхідності захисту її прав та інтересів чи інтересів малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23, від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23, від 17 грудня 2025 року у справі № 643/4568/24.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суди правильно виходили із того тим, що ОСОБА_1 не довела, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із нею, порушені її права. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивачки не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі.

З огляду на викладене, відповідні доводи касаційної скарги є помилковими, оскільки суд відмовив у позові у зв`язку із тим, що права позивачки не порушені, що узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду та нормами процесуального права. При цьому при доведеності відсутності предмета спору, суд закриває провадження у справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України). Проте позивачка наполягала на наявності спору і суд не закрив провадження у справі, а відмовив у позові через недоведеність порушеного права.

Відтак, доводи  ОСОБА_1 про наявність підстав для закриття провадження у справі були предметом оцінки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано виходив із того, що недоведеність порушених прав позивачки, які б підлягали захисту в судовому порядку, а також відсутність підстав вважати, що інтереси дитини потребують судового захисту, є підставою для відмови у позові, а не підставою для закриття провадження у справі. До подібних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23(провадження № 61-1964св24), 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), від 19 червня 2026 року у справі № 166/1168/25 (провадження № 61-2026св26).

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (див.: постанову Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Верховний Суд неодноразово зауважував, що суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. І суд може задовольнити позов у справі щодо дитини лише тоді, коли дійде висновку, що це є необхідним і корисним для інтересів та благополуччя дитини.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 295/13519/22 (провадження № 61-9593св24), від 01 жовтня 2025 року у справі № 760/18574/22 (провадження № 61-6689св25), від 12 листопада 2025 року у справі № 686/31442/24 (провадження № 61-9428св25), від 26 серпня 2025 року у справі № 753/18526/21 (провадження № 61-4943св25), від 05 листопада 2025 року у справі № 645/5180/19 (провадження № 61-4922св25), від 12 листопада 2025 року у справі № 202/2883/22 (провадження № 61-10442св25), від 04 березня 2026 року у справі № 188/846/23 (провадження № 61-14379св25), від 27 квітня 2026 року у справі № 501/2820/21 (провадження № 61-12099св25), від 03 липня 2026 року у справі № 752/13051/22 (провадження № 61-10617св25).

Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на неврахування судом думки дитини та наданих нею пояснень, оскільки думка дитини не є абсолютною для суду при вирішенні питання про визначення місця її проживання, так як думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним із батьків без можливості повноцінного спілкування з тим із батьків, з ким дитина не проживає.

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

Разом із тим, згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.

Ураховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з батьком, який чинить перешкоди у спілкування матері з сином, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зв`язків матері та дитини) (див.: постанову Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18)).

Отже, саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

Посилання касаційної скарги на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 691/1100/17-ц, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 134/1946/19, від 24 квітня 2024 року у справі № 501/1786/22, від 27 червня 2024 року у справі № 333/5987/22, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші доводи заявника зводяться до необхідності переоцінки доказів та вимог про встановлення інших обставин справи, що виходить за межі повноважень Верховного Суду та відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Голівським Вадимом Валерійовичем,залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 січня 2026 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: | І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк