ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2026  м.Дніпро Справа № 908/1603/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Чус О.В., Кощеєв І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.10.2025 (у складі судді: Корсуна В.Л.) у справі № 908/1603/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроінвест 08" (53264, Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Першотравневе, вул. Центральна, буд. 15; ідентифікаційний код юридичної особи 35834331)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" (69035, м. Запоріжжя, вул. Грищенка Володимира, буд. 26-А; ідентифікаційний код юридичної особи 39587271)
про стягнення 67 009,88 грн

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропроінвест 08" звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовною заявою від 27.05.2025, у якій просило суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" заборгованість у розмірі 95 509,88 грн, з яких: 72 292,29 грн безпідставно утримуваної попередньої оплати за природний газ, 5 567,50 грн - 3 % річних та 17 650,09 грн індексу інфляції.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів позивач здійснив авансові платежі на рахунок відповідача, проте після припинення договірних відносин та переходу до іншого постачальника природного газу відповідач не повернув суму переплати, незважаючи на письмову вимогу позивача від 21.10.2022 року. В подальшому, заявою від 08.08.2025 позивач змінив підстави позову та зменшив розмір позовних вимог до 67 009,88 грн (43 792,29 грн переплати, 5 567,50 грн - 3 % річних, 17 650,09 грн інфляційних втрат) у зв`язку з частковим поверненням відповідачем 10.06.2025 суми 28 500,00 грн.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.10.2025 (повний текст складено 24.10.2025) позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроінвест 08" - 43 792 грн 29 коп. переплату вартості природного газу, 5 561 грн 55 коп. 3 % річних, 17 650 грн 09 коп. індексу інфляції та 2 422 грн 16 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що на виконання умов договору на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів від 01.01.2016 № 11410ZN697CP016 позивач здійснив авансові платежі на рахунок відповідача на загальну суму 91 200,96 грн, що підтверджується платіжними дорученнями та інструкціями за період з жовтня 2017 року по листопад 2020 року. Відповідно до останнього рахунку на оплату від 31.12.2020 за вказаним договором аванс позивача становив 88 457,15 грн. Після укладення 14.12.2020 нового договору постачання природного газу № 41СР697-386-20 зазначений аванс не було повернуто позивачу, а фактично перенесено на виконання нового договору. Станом на 30.06.2022 аванс позивача за новим договором становив 72 406,38 грн, а з урахуванням поставки газу за липень–вересень 2022 року на суму 114,09 грн залишок переплати склав 72 292,29 грн. Після часткового повернення відповідачем 10.06.2025 суми 28 500,00 грн, сума переплати становить 43 792,29 грн. Суд визнав, що позивач правомірно заявив до стягнення зазначену суму переплати, а також 3 % річних та індекс інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України, здійснивши перерахунок 3 % річних, за яким їх сума склала 5 561,55 грн. Суд відхилив заперечення відповідача щодо одночасної зміни предмета та підстав позову, прийнявши заяву позивача від 08.08.2025 як зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог на підставі п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.10.2025 у справі № 908/1603/25, товариство з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" (відповідач) подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 14.10.2025 у справі № 908/1603/25 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення по даній справі, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Агропроінвест 08» до ТОВ «Запоріжгаз збут» відмовити в повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
Відповідач вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та таким, що прийняте при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та з порушенням норм процесуального права.
Апелянт зазначає, що позивач заявою від 08.08.2025 одночасно змінив як предмет, так і підстави позову, що є неприпустимим відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України. Зокрема, у первісному позові було заявлено вимогу про стягнення 72 292,29 грн переплати за договором від 14.12.2020 № 41СР697-386-20, тоді як у заяві від 08.08.2025 - вимогу про стягнення 43 792,29 грн переплати за договором № 11410ZN697CP016 від 01.01.2016. Таким чином, на думку апелянта, змінено і матеріально-правову вимогу (предмет позову), і обставини, якими обґрунтовуються вимоги (підстави позову), що фактично є новим позовом. Апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 09.07.2020 у справі № 922/404/19, від 16.03.2018 у справі № 916/1764/17, від 22.01.2020 у справі № 826/19197/16, а також у справі № 910/18389/20, згідно з якими одночасна зміна предмета та підстав позову не допускається, оскільки це за своєю суттю є новим позовом. Суд першої інстанції, на думку апелянта, безпідставно прийняв зазначену заяву до розгляду, послався лише на положення п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України, не надавши належної оцінки доводам відповідача.
ТОВ "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" стверджує, що суд першої інстанції не дослідив належним чином докази, на підставі яких встановив суму переплати. Позивачем до матеріалів справи було надано лише копії платіжних інструкцій за період з жовтня 2017 по листопад 2020 року на загальну суму 91 200,96 грн, з яких неможливо встановити, за яким договором здійснювалась оплата і за який період, оскільки в призначенні платежу зазначено оплату згідно рахунку, а самих рахунків до матеріалів справи первісно не надано. Акт звіряння розрахунків, на який посилається позивач, підписаний лише з його сторони. За весь період дії договору (60 місяців) позивачем надано лише 31 акт приймання-передачі природного газу на загальну суму 29 804,98 грн, що при зіставленні з сумою платежів 91 200,96 грн дає різницю 61 395,98 грн, а не заявлену до стягнення суму 72 292,29 грн.
Скаржник вказує на порушення судом першої інстанції вимог ст. 80 ГПК України щодо строків подання доказів. Позивач повинен був подати всі докази разом з позовною заявою відповідно до ч. 2 ст. 80 та ч. 2 ст. 164 ГПК України. Акти приймання-передачі та рахунки на оплату природного газу були надані позивачем лише у вересні 2025 року разом з відповіддю на відзив, тобто значно пізніше подання позовної заяви (травень 2025 року), при цьому позивачем не було обґрунтовано причин неподання таких доказів разом з позовною заявою чи уточненою позовною заявою та не заявлено клопотання про поновлення строків на подання доказів. Відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку обґрунтування неможливості їх подання з причин, що не залежали від особи.
Зазначає про передчасність звернення з позовом. Відповідно до п. 4.6 договору № 11410ZN697CP016 повернення переплати здійснюється на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу. Проте позивач не звертався до відповідача із заявою про повернення переплати саме за договором № 11410ZN697CP016 від 01.01.2016. Лист від 21.10.2022 містив вимогу про повернення переплати за іншим договором - від 14.12.2020 № 41СР697-386-20. Представник позивача в суді першої інстанції визнав, що у заяві на повернення переплати помилково зазначено інший договір, тим самим підтвердивши, що заява на повернення коштів за договором 2016 року не подавалась. Суд першої інстанції, на думку апелянта, в порушення ст. 73 ГПК України визнав заяву про повернення коштів за договором від 14.12.2020 заявою про повернення коштів за договором № 11410ZN697CP016 від 01.01.2016.
Апелянт також вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що аванс за договором 2016 року фактично перейшов на виконання договору 2020 року. Таке твердження суперечить правилам бухгалтерського обліку, оскільки відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для обліку господарських операцій є первинні документи. Для перенесення переплати з одного договору на інший необхідний первинний документ - лист споживача про таке перенесення, якого позивачем не подавалось. Отримувач коштів не може на власний розсуд зарахувати кошти на договір, за яким оплат не здійснювалось.
Щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат апелянт зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України боржник повинен виконати обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Оскільки вимога про повернення переплати за договором № 11410ZN697CP016 від 01.01.2016 позивачем не пред`являлась, підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відсутні.
ТОВ "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" вважає, що суд першої інстанції мав усі правові підстави для відмови в задоволенні позову повністю, та посилається на ст. 277 ГПК України як на підставу для скасування оскаржуваного рішення.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропроінвест 08" подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги ТОВ "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" та вважає її необґрунтованою, а рішення Господарського суду Запорізької області від 14.10.2025 таким, що не підлягає скасуванню чи зміні, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на наступне:
Щодо доводів апелянта про одночасну зміну предмета та підстав позову, позивач зазначає, що у заяві від 08.08.2025 він чітко виклав позицію, за якою помилково у позовній заяві послався не на той договір постачання природного газу, за яким свого часу була здійснена переплата. Зміна обґрунтування позовних вимог, тобто посилання на дійсний договір, який регулював спірні правовідносини, є зміною підстав позову, при тому що нормативно-правове обґрунтування вимог залишилось незмінним. Предмет позову - стягнення з відповідача грошових коштів (переплати вартості природного газу) - будь-яким чином не змінювався. Позивач зазначає, що відповідач навмисно спотворює дійсні позовні вимоги, оскільки в прохальній частині первісного позову позивач не посилався на конкретний договір, а просив стягнути грошові кошти (переплату вартості природного газу). Зменшення суми основної заборгованості з 72 292,29 грн до 43 792,29 грн обумовлене частковою оплатою відповідачем 28 500,00 грн, що є зменшенням кількісного показника за тією ж самою вимогою відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України. Позивач посилається на правові висновки Верховного Суду у постанові від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц, згідно з якими збільшення або зменшення розміру позовних вимог означає відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, а не вважається зміною предмета позову.
Щодо доводів про несвоєчасне подання доказів позивач зазначає, що первинно він помилково зробив посилання не на той договір, тому документи, пов`язані з договором 2016 року, до позову не подавались. Після подання первинного позову відповідач у відзиві від 30.06.2025 фактично визнав позовні вимоги та просив врахувати часткову оплату заборгованості у сумі 28 500,00 грн. Тільки 11.08.2025 від імені нового представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач всупереч раніше поданому відзиву вже заперечував проти наявності заборгованості. Саме зміна позиції відповідача змусила позивача надавати нові докази, які підтверджують позовні вимоги. Відповідні письмові докази були надані на виконання ст. 166 ГПК України у спростування доводів відзиву. Суд першої інстанції в судовому засіданні 09.09.2025 прийняв відповідні процесуальні документи та докази до розгляду за відсутності заперечень сторін, що підтверджується протоколом судового засідання. Позивач також зазначає, що акти приймання-передачі надавались саме за період, який відповідав періоду перерахування грошових коштів (з 31.10.2017 по 31.12.2020), і підтверджують факт мінімального споживання газу та наявність переплати.
Щодо передчасності позову та стягнення 3 % річних і інфляційних втрат позивач зазначає, що посилання у листі-вимозі від 21.10.2022 на неналежний договір не спростовує факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем з переплати вартості природного газу. Відповідно до п. 24 розділу III Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496, у разі переплати сума повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу протягом п`яти робочих днів після отримання такої вимоги. Зазначена норма не встановлює форму відповідної письмової вимоги і не зобов`язує споживача обов`язково посилатись на реквізити договору поставки. Отримавши вимогу, відповідач не заперечив по суті, не відповів на лист, не виконав вимогу. Більше того, сплачуючи 10.06.2025 частину заборгованості у розмірі 28 500,00 грн, відповідач у призначенні платежу зазначив повернення надлишково сплачених коштів саме згідно листа від 21.10.2022, чим фактично визнав обґрунтованість вимоги. Рахунок відповідача на оплату № 62003080 від 30.06.2022 свідчить, що сума переплати за договором 2016 року була зарахована в рахунок наступного договору поставки, тому висновки суду першої інстанції про перехід авансу є законними та обґрунтованими. Відповідач отримав лист-вимогу 25.10.2022, отже повинен був повернути кошти у семиденний строк, тобто до 01.11.2022, а початок прострочення - з 02.11.2022, що обґрунтовує нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України.
Позивач також звертає увагу, що відповідач у суді першої інстанції не надав жодного належного та допустимого доказу на спростування факту переплати, а його захист базується виключно на критиці доводів і доказів позивача, що не відповідає стандарту доказування «вірогідності доказів» відповідно до ст. 79 ГПК України та правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи від 12.11.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2025 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 908/1603/25.
Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.10.2025 у справі № 908/1603/25 для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
23.12.2025 до Центрального апеляційного господарського суду через «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроінвест 08" надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що: 01.01.2016 між ТОВ "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" (Постачальник) та ТОВ "Агропроінвест 08" (Споживач) укладено договір на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів № 11410ZN697CP016, за яким Постачальник зобов`язався передати у власність Споживачу природний газ, а Споживач зобов`язався прийняти та оплатити вартість газу. Протягом дії договору сторонами укладено численні додаткові угоди щодо зміни ціни природного газу. На виконання умов договору позивач здійснив авансові платежі на рахунок відповідача на загальну суму 91 200,96 грн, що підтверджується платіжними дорученнями та інструкціями за період з 23.10.2017 по 12.11.2020. 14.12.2020 між сторонами укладено новий договір постачання природного газу № 41СР697-386-20. 02.08.2022 позивач уклав договір постачання природного газу № 133/ПГС-2022 з ТОВ «НОВІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПРОЕКТИ». Листом від 21.10.2022 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення переплати у сумі 72 292,29 грн, який отримано відповідачем 25.10.2022. 10.06.2025 відповідач перерахував позивачу 28 500,00 грн з призначенням платежу «Повернення надлишково сплачених коштів» згідно листа від 21.10.2022.
Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підставу позову. Одночасна зміна предмета і підстав позову законом не допускається, оскільки фактично означає пред`явлення нового позову.
Усталеною є правова позиція Верховного Суду, відповідно до якої предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - обставини, якими така вимога обґрунтовується. Зміною предмета позову є зміна самої матеріально-правової вимоги, тоді як зміною підстав позову є зміна або доповнення фактичних обставин, на яких ґрунтується ця вимога. Такий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.03.2018 у справі № 916/1764/17, від 09.07.2020 у справі № 922/404/19, а також у постанові від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20.
Як убачається з матеріалів справи, первісно позивач звернувся з вимогою про стягнення надмірно сплачених грошових коштів за природний газ, а також трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Після часткового добровільного повернення відповідачем 28 500,00 грн позивач зменшив розмір позовних вимог та уточнив фактичні обставини виникнення переплати, зазначивши, що така переплата була сформована за договором від 01.01.2016 №11410ZN697CP016.
При цьому матеріально-правова вимога залишилася незмінною - стягнення належної позивачу суми переплати, яка утримується відповідачем без достатніх правових підстав. Змінився лише опис фактичних обставин, якими ця вимога обґрунтовувалася, а також її кількісний показник у зв`язку з частковим добровільним виконанням відповідачем свого обов`язку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц зазначила: «… 58. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
59. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.
60. Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
61. Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви. 
62. Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.»
Отже, доводи Відповідача про одночасну зміну предмета та підстав позову не відповідають фактичним обставинам справи та змісту поданої позивачем заяви, а тому підстав для застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 46 Господарського процесуального кодексу України, у суду першої інстанції не було.
Колегія суддів відхиляє помилкові доводи апеляційної скарги в частині того, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції у справі № 908/1603/25 ухвалене місцевим господарським судом без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №916/1764/17, №922/404/19, №826/19197/16, оскільки у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Вищенаведені правові позиції стосуються випадків, коли позивач одночасно змінював і матеріально-правову вимогу, і фактичні підстави її заявлення, тоді як у цій справі предмет позову залишився незмінним.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги як необґрунтовані, про порушення судом першої інстанції вимог статті 80 Господарського процесуального кодексу України щодо строків подання доказів з огляду на наступне:
Відповідно до частини другої статті 164 та частини другої статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач зобов`язаний подати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою. Разом із тим, за змістом статті 166 Господарського процесуального кодексу України у відповіді на відзив позивач вправі викласти свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, а також мотиви їх визнання чи відхилення.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на позов фактично не заперечував наявності переплати та просив врахувати її часткове погашення, тоді як у подальших додаткових поясненнях від 11.08.2025 змінив свою процесуальну позицію та почав заперечувати сам факт існування заборгованості, посилаючись, зокрема, на відсутність належних первинних документів.
Саме на спростування зазначених нових доводів відповідача позивач разом із відповіддю на відзив подав рахунки, акти приймання-передачі природного газу та інші документи, якими обґрунтовував свої заперечення проти нової правової позиції відповідача. Отже, подання цих доказів було зумовлене перебігом розгляду справи та здійснювалося у межах реалізації позивачем процесуальних прав, передбачених статтею 166 Господарського процесуального кодексу України.
Суд першої інстанції прийняв зазначені докази до розгляду, дослідив їх у судовому засіданні та надав їм оцінку відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України. При цьому відповідач був належним чином ознайомлений із поданими доказами, не був позбавлений можливості надати щодо них свої пояснення та заперечення, а відтак його право на захист і принцип змагальності сторін, закріплений статтею 13 Господарського процесуального кодексу України, порушені не були.
Сам по собі факт подання зазначених доказів не одночасно з позовною заявою, а разом із відповіддю на відзив за обставин цієї справи не свідчить про порушення судом першої інстанції вимог статті 80 Господарського процесуального кодексу України та не є безумовною підставою для неприйняття таких доказів.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів відхиляє твердження Відповідача щодо недоведеності розміру заборгованості, оскільки вони зводяться до оцінки доказів, наданих позивачем, за відстутності доказів на їх спростування, не надання контррозрахунку взаєморозрахунків сторін, а тому не доводять інший розмір взаємних зобов`язань.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.09.2020 у справі № 910/16505/19, згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 ГПК України).
17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Позивачем були надані платіжні документи, рахунки, акти приймання-передачі природного газу, рахунок станом на 30.06.2022, а також інші документи, які в сукупності підтверджують існування залишку переплати. 
Також, згідно до матеріалів справи, 10.06.2025 відповідач добровільно повернув позивачу 28 500,00 грн із призначенням платежу «повернення надлишково сплачених коштів згідно листа від 21.10.2022».
Оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо доведеності позивачем розміру заборгованості.
А сам по собі факт відсутності окремого листа про перенесення переплати залишку авансового платежу з договору 2016 року на договір 2020 року, не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин.
З наявного у матеріалах справи рахунку станом на 30.06.2022 убачається, що відповідач підтвердив відповідний залишок переплати у взаєморозрахунках сторін за новим договором.
Пунктом 24 розділу III Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП №2496 від 30.09.2015, передбачено, що у разі переплати сума коштів повертається споживачу на його письмову вимогу.
Лист позивача від 21.10.2022 містив чітке волевиявлення щодо повернення надмірно сплачених коштів, визначав їх суму та був отриманий відповідачем 25.10.2022.
Саме цей лист був зазначений відповідачем як підстава для здійснення часткового повернення коштів 10.06.2025.
У постанові КЦС ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium » (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». 
Колегія суддів зауважує, що відповідач вдається до суперечливої поведінки, оскільки поведінка відповідача щодо заперечення існування зобов`язання із повернення надмірно сплачених коштів суперечить матеріалам справи з яких вбачається протилежне. 
Оскільки вимога про повернення переплати була отримана відповідачем 25.10.2022, останній був зобов`язаний виконати грошове зобов`язання у строк, визначений статтею 530 Цивільного кодексу України.
Із моменту прострочення виконання грошового зобов`язання до таких правовідносин підлягає застосуванню стаття 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних збитків та процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.
Таким чином, зобов`язання зі сплати 3 % річних та інфляційних втрат є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю та входить до складу грошового зобов`язання і право кредитора на нарахування та стягнення з боржника 3 % річних та інфляційних втрат закріплено у частині другій статті 625 ЦК України.
Оскільки відповідач допустив прострочення повернення належних позивачу коштів, місцевий господарський суд правомірно застосував положення статті 625 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, оскільки обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" з повернення суми попередньої оплати підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та Відповідачем не спростований, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги Позивача про стягнення 43 792 (сорок три тисячі сімсот дев`яносто дві) грн 29 коп. переплати вартості природного газу, 5 561 (п`ять тисяч п`ятсот шістдесят одну) грн 55 коп. 3 % річних, 17 650 (сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят) грн 09 коп. індексу інфляції, є такими, що ґрунтується на законі, заявлені до стягнення правомірно та підлягають задоволенню судом.
Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині заперечення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
На підставі вищевикладеного, судова колегія виснує, що висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин справи і правових наслідків є вичерпними, відповідаючими дійсності і підтвердженими належними і допустимими в розумінні статтей 76,77 Господарського процесуального кодексу України доказами.
Інші доводи апеляційної скарзи відхиляються колегією суддів як такі, що грунтуються на помилковому тлумачені скаржником норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносинищо та порядок встановлення фактичних осбставини справи, що в сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" .
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Запорізької області від 14.10.2025 у справі № 908/1603/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 3 633,60 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.10.2025 у справі № 908/1603/25 – залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 14.10.2025 у справі № 908/1603/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 633,60 грн. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус