ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2026 року
м. Київ
справа № 761/10108/20
провадження № 61-18550св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Рахункова палата,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Державна казначейська служба України,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Рахункової палати, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Державна казначейська служба України, про відшкодування майнової та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Пономаренко Н. В., 
та постанову Київського апеляційного суду від 5 жовтня 2021 року, ухвалену колегією у складі суддів Семенюк Т. А., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до Рахункової палати, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Державна казначейська служба України, про відшкодування майнової та моральної шкоди.
В обґрунтування позову вказувала, що протягом одного місяця до неї як начальника відділу аудиту у сфері антимонопольної діяльності департаменту контролю у сфері юстиції та запобігання корупції Рахунковою палатою застосовано два дисциплінарних стягнення, а саме на підставі наказів від: 
- 5 березня 2020 року № 90-к - у вигляді зауваження за невиконання абзацу 3 
пункту 1, пункту 5 доручення заступника директора Департаменту-начальника відділу аудиту у сфері юстиції і запобігання корупції ОСОБА_2 від 24 жовтня 
2019 року № 08-33/280 (пункт 5 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу»);
- 20 березня 2020 року № 102-к - попереджено про неповну службову відповідність за вчинення дисциплінарного проступку, а саме невиконання абзаців п`ятого-восьмого пункту 1 доручення заступника директора Департаменту - начальника відділу аудиту у сфері юстиції і запобігання корупції ОСОБА_2 від 18 грудня 
2019 року № 08-33/368 (пункт 5 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу»).
Вважає, що накази прийняті Рахунковою палатою з грубим порушенням Конституції України, Закону України «Про державну службу», Закону України «Про Рахункову палату», Регламенту Рахункової палати, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та з порушенням її законних прав на проходження державної служби, носять дискримінаційний характер та підлягають скасуванню, тому позивач звернулася з відповідними позовними заявами про їх скасування до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Також ОСОБА_1 вказувала, що відносної неї вчиняється постійний, систематичний тиск з боку керівництва Рахункової палати, зокрема Секретаря Рахункової палати - керівника апарату Ходаковського В. В. та безпосереднього її керівника - заступника директора департаменту - начальника відділу департаменту контролю у сфері юстиції і запобігання корупції ОСОБА_2., що позивач вважала дискримінацією. Зазначала про порушення відповідачем принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, гарантованого Законом України «Про державну службу».
На скаргу позивача від 15 листопада 2019 року № 08-33/331 щодо неправомірних дій ОСОБА_2 у відношенні до неї та з метою захисту честі, гідності та ділової репутації Секретар Рахункової палати Ходаковський В. В. не прийняв жодного рішення і відповіді на скаргу позивач не отримала.
На думку позивача, до неї на роботі вчиняється мобінг.
Позивач вказувала про завдання їй майнової шкоди внаслідок прийнятих дискримінаційних рішень, завданої діями посадових осіб Рахункової палати та їх бездіяльністю, у розмірі 827 724,37 грн, які включають компенсацію за виконання нею обов`язків керівництва роботою Департаменту контролю у сфері юстиції та запобігання корупції, та шкоду внаслідок отримання нею травми та неможливості її перебування на лікарняному з причин виробничої необхідності.
Крім того у зв`язку з постійним приниженням, знущанням і свідомим руйнуванням попередньої бездоганної кар`єри позивача, вона зазнала моральної шкоди, яку оцінювала в 1 000 000 грн.
За таких обставин просила стягнути з Рахункової палати на її користь 827 724,37 грн у відшкодування майнової шкоди та 1 000 000 грн - у відшкодування моральної шкоди, а всього стягено 1 827 724,37 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Суд першої інстанції керувався тим, що позивач не довела належними і допустимими доказами факт завдання їй шкоди відповідачем, причинний зв`язок між діями відповідача та настанням тих негативних наслідків, про які вона вказує, і наявності всіх необхідних умов для застосування статті 1174 ЦК України.
Постановою Київського апеляційного суду від 5 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про недоведення позивачем всіх необхідних умов для застосування статті 1174 ЦК України і, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
від 30 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 жовтня 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке полягає в необґрунтованому відхиленні клопотання про долучення доказів, а саме:
- довідки Національного агентства України з питань державної служби від 21 травня 2021 року № 2/21;
- копії постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 червня 
2019 року у справі № 640/7452/20;
- копії службової записки члена Рахункової палати Дідика А. М. від 22 лютого 
2019 року № 08-33/5;
- копії службової записки заступника начальника управління - начальника відділу добору та розстановки кадрів управління з питань персоналу Рахункової палати Хаменко І. Т. від 25 лютого 2019 року № 15/132.
Вказане порушення норм процесуального права призвело до недослідження судом зібраних у справі доказів.
Позиція інших учасників справи
У червні 2022 року Рахункова палата подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність доводів касаційної скарги та правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій. 
Провадження у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 21 січня 2022 року відкрив касаційне провадження 
у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:
- необґрунтоване відхилення судом апеляційної інстанції клопотання про долучення доказів;
- недослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України);
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що наказом Секретаря Рахункової палати - керівника апарату Ходаковського В. В. від 5 березня 2020 року № 90-к позивача притягнено до дисциплінарної відповідальності у вигляді зауваження за невиконання доручення заступника директора департаменту-начальника відділу аудиту у сфері юстиції і запобігання корупції ОСОБА_2 .
В подальшому наказом Секретаря Рахункової палати - керівника апарату Ходаковського В. В. від 20 березня 2020 року № 102-к позивача притягнено до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення, яким попереджено позивача про неповну службову відповідність за вчинення дисциплінарного проступку - невиконання доручення заступника директора департаменту-начальника відділу аудиту у сфері юстиції і запобігання корупції ОСОБА_2 .
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд під час ухвалення постанови
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права та додержання процесуального права в межах вимог і доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди та відшкодування майнової шкоди.
Спірні правовідносини у справі виникли щодо права позивача на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним, на її думку, притягненням до дисциплінарної відповідальності та вчиненням мобінгу.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).
Обов`язок з відшкодування моральної шкоди, заподіяної в сфері трудових відносин або відносин, що тісно пов`язані з ними, настає лише у тих випадках, які передбачені статтею 237-1 КЗпП України.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України в редакції Кодексу, чинній на час пред`явлення позову про відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику, провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
За змістом вказаної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Обов`язок з відшкодування такої шкоди покладається на роботодавця, незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21)).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 1 вересня 2020 року 
у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що, керуючись положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змістом права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання.
Моральною шкодою визнаються страждання, завдані громадянину внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)).
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені 
статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів під час здійснення ними своїх повноважень, визначені 
статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи 
(частина перша статті 1174 ЦК України).
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Зі змісту статті 237-1 КЗпП України, в свою чергу, вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника безпосередньо у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Тлумачення змісту статті 1167 ЦК України дозволяє дійти висновку, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 761/17947/20 (провадження № 61-14153св21)).
Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, позивач зазначала, що:
- внаслідок прийнятих дискримінаційних рішень, діями та бездіяльністю посадових осіб Рахункової палати їй завдано майнову шкоду у розмірі 827 724,37 грн, які включають компенсацію за виконання нею обов`язків керівництва роботою Департаменту контролю у сфері юстиції та запобігання корупції, та шкоду внаслідок отримання нею травми та неможливості перебування на лікарняному з причин виробничої необхідності;
- у зв`язку з постійним приниженням, знущанням і свідомим руйнуванням попередньої бездоганної кар`єри позивача вона зазнала моральної шкоди, яку оцінювала в 1 000 000 грн.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що позивач не довела належними і допустимими доказами факт завдання їй шкоди відповідачем, причинний зв`язок між діями відповідача та настанням тих негативних наслідків, про які вона вказує, та наявності всіх необхідних умов для застосування статті 1174 ЦК України.
Втручатися в оцінку доказів, надану судами першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції повноваженнями не наділений.
Верховний Суд звертає увагу заявника, що правовою підставою для відмови у задоволенні її позову стало те, що в ході розгляду справи позивач не довела наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є їїпроцесуальним обов`язком. Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року 
у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18); від 8 вересня 2021 року у справі № 638/164/18 (провадження № 61-446св21); від 1 грудня 2021 року 
у справі № 638/3758/20 (провадження № 61-12540св21), від 28 лютого 2023 року 
у справі № 454/2468/21 (провадження № 61-12225св22), від 28 лютого 2024 року 
у справі № 454/2857/22 (провадження № 61-7142св23).
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про необґрунтоване відхилення апеляційним судом клопотання про долучення доказів, оскільки зазначені докази позивач не подавала до суду першої інстанції і обставини неможливості їх подання до місцевого суду не обґрунтувала.
Верховний Суд зазначає, що під час подання учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 6 жовтня 2021 року 
у справі № 918/237/20.
ЦПК України пов`язує вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням таких критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів (постанова Верховного Суду від 1 липня 2021 року у справі № 46/603).
Верховний Суд неодноразово викладав усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 26 лютого 
2019 року у справі № 913/632/17, від 6 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, 
від 19 жовтня 2021 року у справі № 903/533/21, від 10 квітня 2024 року 
у справі № 638/6852/18 (провадження № 61-393св24)).
Щодо неможливості прийняття на стадії апеляційного перегляду справи довідки Національного агентства України з питань державної служби від 21 травня 
2021 року № 2/21 та копії постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2019 року у справі № 640/7452/20, яких не існувало на час ухвалення рішення судом першої інстанції, касаційний суд враховує висновок, викладений 
у пункті 171 постанови Верховного Суду від 10 вересня 2025 року 
у справі № 906/127/24, про те, що відсутність існування доказів на момент ухвалення рішення суду першої інстанції виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність 
від 27 серпня 2023року у справі № 552/7368/21 (провадження № 61-455св23)).
Доводи касаційної скарги про недослідження зібраних у справі доказів спростовуються змістом оскаржених судових рішень. Такі доводи фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, які оцінено судами попередніх інстанцій з додержанням норм процесуального права, і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді 	С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська