ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 липня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/4533/25 
Номер провадження 22-ц/816/2474/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Щербаченко М. В. (суддя-доповідач),
суддів - Сидоренко А. П. , Сізова Д. В. 
за участі секретаря судового засідання Чуприни В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 травня 2026 року, ухваленого у складі судді Клименко А.Я. у місті Суми, 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Сумської міської ради про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування,

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради, в якому просив стягнути з відповідача на його користь у відшкодування заподіяної йому шкоди кошти в сумі 1 260 000 грн 00 коп.
Свої вимоги мотивував тим, що рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 194 від 20.09.1990 його (у складі сім`ї) було взято на облік для одержання державної житлової площі за № 13201 та включено у списки осіб, що мають право на першочергове одержання житлової площі. Зазначає, що відповідач, не забезпечивши його житловою площею порушив Закон України «Про охорону дитинства». Рішенням відповідача № 85 від 18.02.2014 його (у складі сім`ї) було знято з квартирного обліку. Впродовж 35 років виконавчий комітет Сумської міської ради не забезпечив його житловою площею та не виплатив грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення. Вважає, що відповідач своїми діями фактично перетворив його на безхатька.
Позивач зазначає, що приймаючи рішення № 85 від 18.02.2014 про зняття з квартирного обліку як особу, яка не проживає у місті Суми, відповідачем також було порушено статті 36, 40 ЖК України, статті 47 Конституції України, Закони України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Також зазначає, що відповідачем порушені вимоги Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні», оскільки відповідачем до зняття його з обліку приймалися рішення з порушенням черговості щодо забезпечення його (у складі сім`ї) житлом згідно існуючої черговості з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством.
Після прийняття виконавчим комітетом Сумської міської ради рішення № 194 від 20.09.1990 про взяття його на облік для одержання державної житлової площі за № 13201 ( у складі сім`ї 4-х осіб) та включення у списки осіб, що мають право на першочергове одержання житлової площі у нього були «законні сподівання» на отримання житла. 
Заподіяну відповідачем моральну шкоду ОСОБА_2 оцінює у 1 260 000 грн 00 коп., яка розрахована виходячи з витрат на оренду житла в м.Суми в розмірі 3000 грн та тривалості страждань позивача 420 місяців. 
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 травня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судом не установлено в діях виконавчого комітету Сумської міської ради дискримінаційних чи неправомірних дій відносно позивача ОСОБА_2 та завдання йому збитків. Рішення, на підставі якого знято з обліку батька позивача, не скасовано, на момент його прийняття норма, яка була застосована як підстава для зняття з обліку, була чинною та підлягала застосуванню.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 10 червня 2026 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 травня 2026 року та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, посилаючись у рішенні на норми статті 22 ЦК України та те, що позивач просить стягнути збитки у результаті порушення його цивільного права, не звернув уваги на те, що позов подано про відшкодування моральної шкоди. Суд першої інстанції залишив поза увагою його посилання на позицію Верховного Суду у справі № 240/7411/21 від 29 березня 2023 року. Крім того, зазначає, що у позові ним були зазначені фактичні дані, які свідчать про те, що дискримінація мала місце. Відповідач не надав доказів відсутності дискримінації, чим було порушено приписи частини четвертої статті 81 ЦПК України. Суд залишив поза увагою те, що відповідач не надав конкретної та чіткої відповіді на його питання, вказані у позовній заяві. Вважає, що суд по суті не вирішив спір.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 (а.с.7), який з 1976 року по 1990 роки проходив військову службу. У 1990 році ОСОБА_3 був звільнений з військової служби за скороченням штатів (а.с.8). 
Після звільнення з військової служби ОСОБА_3 приїхав до м. Суми. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 194 від 20 вересня 1990 року ОСОБА_3 був взятий на квартирний облік у складі сім`ї 4-х чоловік: він, дружина, дочка, син (позивач по справі), у загальну чергу під № 13201 і включений до списку осіб, які користуються правом першочергового отримання жилих приміщень, як офіцер звільнений з військової служби за скороченням штату 23 березня 1990 року (а.с. 78 – на звороті).
Після взяття на квартирний облік ОСОБА_3 разом зі своєю сім`єю з м. Суми виїхав. 
На цей час останнім місцем проживання позивача ОСОБА_2 разом з його сім`єю є АДРЕСА_1 . Він разом із своєю сім`єю мешкає разом зі своїм батьком ОСОБА_3 без реєстрації та веде спільне з ним господарство (а.с. 10).
Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради №85 ОСОБА_3 був знятий з квартирного обліку на підставі статті 40 ЖК України, як не проживаючий в місті Суми (а.с.18).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, завданої, на думку ОСОБА_2 незаконними діями органу місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
У цій справі установлено, що рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 18 лютого 2014 року № 85 про зняття з квартирного обліку є чинним і не скасоване у судовому порядку.
Оскільки позивач не спростував законність рішення виконкому про зняття ОСОБА_3 (батька позивача) з квартирного обліку у встановленому законом порядку, тобто не довів факт неправомірності дій відповідача, що могло б указувати на порушення законних прав та інтересів позивача, немає підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування. 
Рішенням Конституційного Суду України № 5-р (ІІ)/2022 від 22 червня 2022 року, на яке посилається апелянт, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 2 частини другої статті 40 ЖК України, яким передбачено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту.
Пункт 2 частини другої статті 40 ЖК України визнано неконституційним, і він втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 22 червня 2022 року.
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.
Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (незастосованого) судом при вирішенні справи, має значення насамперед як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19, провадження № 13-76зво20).
Рішення виконавчого комітету про зняття з квартирного обліку на підставі пункту 2 частини другої статті 40 ЖК України було прийняте 18 лютого 2014 року, водночас відповідне Рішення Конституційного Суду України ухвалене 22 червня 2022 року.
Отже, на момент ухвалення Рішення Конституційного Суду України відносини щодо зняття з квартирного обліку вже припинилися. Це означає, що дія цього рішення не може поширюватися на вказані правовідносини, оскільки вони виникли і закінчилися до його ухвалення, а дії відповідача не можна кваліфікувати як незаконні з підстав ухвалення рішення Конституційним Судом.
Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що суди не повинні застосовувати нормативно-правові акти, які не відповідають Конституції та законам України, а застосовувати Конституцію України як норми прямої дії. Застосування презумпції конституційності не обмежене юрисдикційною діяльністю Конституційного Суду України. 
Наводячи ці доводи апелянт цитує окрему думку суддів Верховного Суду у справі №240/7411/21 (адміністративне провадження №К/990/7095/22), яка не є судовим рішенням, в якому викладається правовий висновок, що відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Водночас у контексті цих доводів апелянта необхідно враховувати, що принцип прямої дії Конституції України не ототожнюється з наданням рішенням Конституційного Суду України необмеженої ретроспективної сили. Інше тлумачення призвело б до порушення принципу юридичної визначеності як складової верховенства права, оскільки означало б можливість необмеженого перегляду будь-яких правозастосовних актів, ухвалених на підставі законів, які через значний проміжок часу були визнані неконституційними. Саме тому Конституція України (частина друга статті 152) встановлює, що закон або його окремі положення втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням Конституційного Суду України.
Крім того, наведена апелянтом правова позиція Верховного Суду не заперечує загального принципу дії рішень Конституційного Суду України в часі. Визнання норми неконституційною поширюється на правовідносини, які виникли після ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України, а також на триваючі правовідносини, якщо інше не визначено самим Конституційним Судом України. Разом із тим цей висновок не означає перегляду правових наслідків правовідносин, які виникли та остаточно припинилися до ухвалення рішення Конституційного Суду України.
Рішення Конституційного Суду України № 5-р(ІІ)/2022 від 22 червня 2022 року не містить положень про надання йому зворотної дії або про необхідність перегляду індивідуальних правових актів, прийнятих до його ухвалення, а тому саме по собі не є підставою для визнання незаконними рішень органів влади, прийнятих до втрати чинності відповідною нормою закону.
Також апеляційний суд зауважує, що предметом спору у цій справі є вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка, на думку позивача, була заподіяна рішенням виконавчого комітету від 18 лютого 2014 року. Для покладення цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди необхідним є встановлення сукупності передбачених законом умов, зокрема, крім, протиправності рішення відповідача, має бути доведений причинний зв`язок між неправомірними діями (рішеннями) і заподіяною шкодою.
Сам по собі факт подальшого визнання неконституційною норми закону, яка була застосована при прийнятті рішення виконавчого комітету у 2014 році, не є достатньою правовою підставою для висновку про незаконність цього рішення у контексті деліктної відповідальності органу місцевого самоврядування.
Позивач не довів, що перебування його батька на квартирному обліку безумовно призвело б до отримання житла позивачем, що ненадання житла було безпосереднім наслідком саме рішення виконавчого комітету від 18 лютого 2014 року, а не інших юридичних чи фактичних обставин (забезпечення житлом інших категорій, склад сім`ї, рух квартирної черги тощо).
Саме на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди покладено тягар доведення наявності зазначених умов деліктної відповідальності. 
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки ненаданню відповідачем письмових відповідей на запитання, поставлені відповідно до статті 93 ЦПК України, не є підставою для скасування судового рішення та визнання відповідних обставин, на які посилається позивач доведеними.
Частина сьома статті 93 ЦПК України встановлює також процесуальний механізм реагування на ненадання відповідей, а саме право іншого учасника справи звернутися до суду з клопотанням про визнання підстав для відмови відсутніми та зобов`язання надати відповіді.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач звертався до суду першої інстанції з відповідним клопотанням, наполягав на застосуванні передбачених статтею 93 ЦПК України процесуальних наслідків або заявляв про неможливість розгляду справи без отримання відповідей на поставлені ним запитання. За таких обставин посилання на зазначене порушення лише на стадії апеляційного перегляду не свідчить про неправильне вирішення спору судом першої інстанції
При оцінці доводів апеляційної скарги стосовно наявності факту дискримінації апеляційний суд виходить з таких мотивів.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» особа має право на відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданих їй унаслідок дискримінації.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
За практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів») (пункти 48, 49 рішення від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).
Відповідно до частини другої статті 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.
Позивач не виконав первинного обов`язку щодо наведення фактів, які створюють обґрунтоване припущення про дискримінаційне ставлення, тому підстав для застосування спеціального правила розподілу доказового тягаря у цій справі не виникло.
Саме по собі посилання апелянта на порушення черговості забезпечення житлом не свідчить про дискримінацію. Навіть у разі встановлення порушення правил ведення квартирного обліку такі обставини не можуть автоматично кваліфікуватися як дискримінація без доведення того, що менш прихильне ставлення було зумовлене певною ознакою, яка охороняється законодавством про запобігання дискримінації.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України). 
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України)
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого суду залишається без змін, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись вимогами статей 141, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий   	М. В. Щербаченко	

Судді А. П. Сидоренко 

Д. В. Сізов