ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 677/784/25
Провадження № 22-ц/820/2020/26

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 677/784/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 10 червня 2026 року (суддя Шовкун В.О., повне судове рішення складено 18 червня 2026 року) у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року, звертаючись до суду Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» (далі — ПрАТ «СК «Євроінс Україна») зазначало, що 06 січня 2024 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Golf», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив зіткнення, внаслідок чого транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.
Цивільно-правова відповідальність водія вказаного автомобіля була застрахована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 023015-2310-6228877.
Постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 130 КУпАП.
На підставі звернення потерпілої особи із заявою про виплату страхового відшкодування та наданих нею документів, страховик склав страховий акт і виплатив 66 748,37 грн на покриття завданих збитків.
Посилаючись на те, що відповідач спричинив дорожньо-транспортну пригоду перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, позивач вважав, що до нього перейшло право вимоги до винної особи, а тому на підставі статей 993, 1191 ЦК України та статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просив стягнути з ОСОБА_1 66 748,37 грн сплаченої страхової виплати та судовий збір.
Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 10 червня 2026 року позов ПрАТ «СК «Євроінс Україна» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Євроінс Україна» 66 748,37 грн відшкодування шкоди в порядку регресу та судові витрати.
Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають істотне значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема статей 599, 1194, 1212 ЦК України.
ОСОБА_1 вказує, що місцевий суд залишив поза увагою та не надав правової оцінки факту добровільного й повного відшкодування ним шкоди ОСОБА_2 безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди: пошкодження майна було компенсовано коштами в сумі 2 000 доларів США (що за офіційним курсом Національного банку України на момент передачі становило 76 160 грн), які передано потерпілому ще до звернення останнього до страхової компанії із заявою про виплату.
На підтвердження цих обставин ОСОБА_1 посилається на матеріали справи про адміністративне правопорушення № 677/125/24, а саме технічний запис та відеозапис судового засідання Красилівського районного суду Хмельницької області від 01.04.2024.
Відповідач вказує, що з огляду на наявний у справі розрахунок, відповідно до якого фактичний розмір матеріального збитку становить 139 896,74 грн, отримання потерпілим 76 160,00 грн від відповідача та 66 748,37 грн від страховика (загалом 142 908,37 грн) призвело до того, що загальна сума відшкодування перевищила розмір реально завданої шкоди ОСОБА_2 .
За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що оскільки деліктне зобов`язання між ним та потерпілим припинилося належним виконанням на підставі статті 599 ЦК України ще до проведення виплати страховиком, тому у ПрАТ «СК «Євроінс Україна» не виникло права регресної вимоги в розумінні статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Натомість кошти, безпідставно отримані потерпілим від страховика, становлять його безпідставне збагачення та підлягають витребуванню безпосередньо з ОСОБА_2 .
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Справа розглядається в порядку статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями частини другої статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно положень частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Суд першої інстанції виходив з того, що постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2024 року у справі № 677/125/24, що набрала законної сили та є преюдиційною до цієї справи, встановлено, що 06 січня 2024 року о 22 год 40 хв у м. Красилів ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Михайлівській, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної швидкості та безпечного правого бокового інтервалу, внаслідок чого скоїв наїзд на припаркований автомобіль «Mazda CX-5», д.н.з. НОМЕР_2 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124, частиною п`ятою статті 126, частиною другою статті 130 КУпАП, та на підставі статті 36 КУпАП накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу (а.с. 13-15).
Також судом першої інстанції вірно встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen Golf», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП була застрахована у ПАТ «СК «УСГ» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 023015-2310-6228877.
Особою, якій завдано майнову шкоду внаслідок пошкодження автомобіля «Mazda CX-5», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , є ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 216140373.
08 січня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «СК «УСГ» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, за результатами розгляду якої на підставі страхового акта № ЗСЦВ-6049 від 08 квітня 2024 року та розрахунку страховика потерпілому було виплачено 139896,74 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 62898 від 08.04.2024 (а.с. 26-30).
У подальшому ПрАТ «СК «Євроінс Україна» здійснило виплату страхового відшкодування ПАТ «СК «УСГ» у розмірі 66 748,37 грн за страховим випадком від 06.01.2024, що підтверджується розрахунком №163313/1 від 19.04.2024, страховим актом № 163313/1/24 від 01.05.2024 та платіжною інструкцією № 8894 від 01.05.2024 (а.с. 31-33).
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 на користь позивача 66 748,37 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, спричинив ДТП, внаслідок чого після виплати страхового відшкодування до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» на підставі підпункту «а» пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» перейшло право регресної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого страхового відшкодування в сумі 66 748,37 грн.
Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 
Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачають, що за наявності застрахованої цивільно-правової відповідальності завдавача шкоди, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик.
Відповідно до статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - вчинення ДТП 06 січня 2024 року), є Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Згідно з підпунктом «а» пункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що виплативши страхове відшкодування за шкоду, завдану з вини водія, який керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до такого водія в розмірі сплаченого страхового відшкодування.
Правове регулювання інституту регресу спрямоване на забезпечення дотримання дисципліни водіїв та компенсацію витрат страховика за виплаченим страховим відшкодуванням у разі грубого порушення водієм умов безпеки дорожнього руху, зокрема керування транспортним засобом у стані сп`яніння.
У правовідносинах регресу, на відміну від суброгації, виникає нове зобов`язання, у якому страховик є кредитором, а винуватець ДТП (боржник) - особою, зобов`язаною повернути страховику суму здійсненої страхової виплати.
Подібні висновки щодо розмежування інститутів регресу та суброгації, а також порядку їх застосування, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми ЦПК України та матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, належним чином оцінивши надані позивачем докази та наведені у позовній заяві доводи, дійшов мотивованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача страхового відшкодування в порядку регресу.
Колегія суддів вважає безпідставними та відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного судового рішення з підстав не врахування добровільного відшкодування ОСОБА_1 потерпілому ОСОБА_2 шкоди в розмірі 2 000 доларів США.
Так, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а факт передачі грошових коштів на виконання цивільно-правового деліктного зобов`язання має підтверджуватися виключно належними та допустимими письмовими доказами (розпискою, квитанцією, платіжною інструкцією тощо).
Проте ОСОБА_1 не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції жодного належного та допустимого письмового доказу на підтвердження фактичної сплати коштів потерпілому в рахунок відшкодування завданої шкоди.
Посилання відповідача на усні пояснення учасників справи та аудіозапис судового засідання у справі про адміністративне правопорушення за відсутності відповідного первинного фінансового документа (розписки) не свідчать про безумовне та повне виконання саме ОСОБА_1 зобов`язання по відшкодуванню шкоди у розумінні статті 599 ЦК України.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про припинення деліктного зобов`язання та відсутність у страховика права на регрес є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на припущеннях і не підтверджені належними доказами. 
Відповідні твердження не спростовують законних і обґрунтованих висновків місцевого суду та фактично зводяться до незгоди сторони з оцінкою доказів, здійсненою судом першої інстанції відповідно до вимог статті 89 ЦПК України.
Не заслуговують на увагу і твердження апеляційної скарги про помилковість висновку суду щодо керування ОСОБА_1 автомобілем на момент ДТП у стані алкогольного сп`яніння. Адже зазначена обставина встановлена постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 05.04.2024 у справі № 677/125/24 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтями 124, частиною п`ятою статті 126, частиною другою статті 130 КУпАП, що набрала законної сили. І відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій цієї особи, у питаннях, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. А отже, факт керування відповідачем транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння є встановленим преюдиційним фактом і додаткового доказування не потребує.
Доводи апеляційної скарги про порушення районним судом принципу диспозитивності цивільного процесу, адже позивач просив стягнути шкоду саме в порядку суброгації, натомість суд стягнув кошти в порядку регресу є неспроможними.
Так, здійснюючи правосуддя, суд керується принципом jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким суд самостійно визначає, які норми права підлягають застосуванню до спірних правовідносин. І з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, що підлягали застосуванню (статтю 1191 ЦК України та статтю 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). І застосування судом тих норм права, що регулюють спірні правовідносини, не є виходом за межі позовних вимог та порушенням принципу диспозитивності цивільного процесу.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи є вичерпними, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем під час апеляційного розгляду.
Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги відсутні.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга до задоволення не підлягає, тому підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 10 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026 року.

Судді        А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай