Справа №487/9895/25
Провадження №2/487/1037/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2026 10 серпня 2026 року
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Кузьменка В.В.,
за участю секретаря судового засідання Спицької Н.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою Товариста з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
29.12.2025 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Товариста з обмеженою відповідальн істю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 , в якій представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 224 999,03 та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 699,99 грн.
В обґрунтування вимог посилається на те, що 31.10.2017 року ОСОБА_1 уклав з АТ «Ідея Банк» кредитний договір № Z60.304.70737. У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, згідно із Договором факторингу № 15/11/23 від 15.11.2023 року, АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК «Суперіум» право вимоги до боржників, в тому числі за кредитним договором № Z60.304.70737. від 31.10.2017 року, в якому відповідач виступає позичальником.
Таким чином ТОВ «ФК «Суперіум» набуло право вимоги до ОСОБА_1 та стало новим кредитором за вищевказаним Договором. Загальна сума заборгованості відповідача у відповідності до Реєстру боржників до Договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023 року становить 224 999,03 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом 55 977,35 грн., заборгованість за відсотками 29 357,40 грн., заборгованість за комісією 139 664,28 грн.
Представником позивача також надано клопотання про витребування додаткових доказів з АТ «Ідея Банк», а саме обґрунтованого розрахунку заборгованості (помісячний розрахунок окремо по заборгованості за кредитом та відсоткам із зазначенням нарахованих, сплачених коштів, періодів здійснення відповідних нарахувань) станом на 15.11.2023 (день укладення договору факторингу) за кредитним договором № Z60.304.70737 укладений з ОСОБА_1 .
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Кузьменка В.В.
Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Кузьменка В.В. від 06.01.2026 року, після отримання відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання відповідача, відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом та призначено підготовче засідання.
26.01.2026 року до суду надійшов відзив від представника відповідача – адвоката Бондар М.В., де вона просить відмовити у задоволенні вищезазначеного позову. Зазначає, що відповідач з позовними вимога не згоден в повному обсязі. Так, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на Договір факторингу № 15/11/23 від 15.11.2025 року, проте не надає жодних доказів для підтвердження наявності у нього ліцензії на здійснення відповідного виду фінансової діяльності, а також того, що позивач є фінансовою установою та внесений до Державного реєстру фінансових установ. Вказує, що зазначений Договір факторингу не є укладеним в силу статті 517 ЦК України, отже у задоволенні вимог слід відмовити. Крім того, заперечення щодо розміру позовних вимог надати неможливо через відсутність розрахунку суми заборгованості, відсутності інформації щодо порядку та строків нарахування відсотків, комісії, тощо.
Також у своєму відзиві представник відповідача заперечує проти задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів. Зазначає, що всі докази наявності боргу та його розміру, в силу статті 517 ЦК України, мають бути у позивача. У позивача відсутні докази наявності боргу та його розміру через невжиття ним заходів щодо отримання доказів від первісного кредитора. Крім того, позивачем не зазначено, які ним були вжиті заходи для самостійного отримання доказів.
28.01.2026 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, де останній зазначає, що наведені заперечення відповідача щодо позову суперечать Закону та не відповідають реальним обставинам справи. ТОВ «ФК «Суперіум» не здійснювало видачу кредитних коштів, не здійснювало нарахування заборгованості за кредитним договором, оскільки до позивача перейшло тільки право вимоги за вже сформованим боргом по кредиту на підставі договору факторингу. Позивачем не перераховувався вказаний розмір заборгованості по процентам та комісіям, оскільки вказаний в Реєстрі боржників розмір заборгованості нарахований первісним кредитором до моменту передачі прав вимоги. Крім того, разом з позовом було надано Акт приймання-передачі Реєстру боржників в електронному вигляді № 1 від 15.11.2023 року на виконання Договору факторингу № 15/11/23 від 15.11.2023 року, який доводить факт прийняття позивачем від АТ «Ідея Банк» права вимоги до відповідача. Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його рахунок. Також, сторона відповідача не заперечує, що 31.10.2017 року мі ж АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № Z60.304.70737. Тому, враховуючи те, що АТ «Ідея Банк», як первісний кредитор свої зобов`язання за Кредитним договором перед відповідачем виконало у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування цього відповідач не надав, отже, враховуючи правомірність набуття прав вимоги ТОВ «ФК «Суперіум», представник позивач дійшов висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем.
29.01.2026 року до суду від представника відповідача – адвоката Бондар М.В. надійшло доповнення до відзиву та відзив на додаткові пояснення представника позивача, де вона зазначає, що позивачем не наведено жодних причин не отримання доказів у визначений строк від первісного кредитора. Позивач не переконався в наявності заборгованості відповідача та її розмірі ні на час укладення договору, ні на час надіслання претензії, а ні під час подання позову. Стверджує, що Договір факторингу № 15/11/23 від 15.11.2023 року, підписаний позивачем та АТ «Ідея Банк» не є укладений, в силу статті 517 ЦК України, а отже у задоволенні вимог має бути відмовлено. Окремо вказала, що відповідач планує понести судові витрати в розмірі 10 000,00 грн, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, та які просить стягнути з позивача на користь відповідача. 
02.02.2026 року до суду від представника відповідача – адвоката Бондар М.В. також надійшли заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що відповідач не отримував жодної вимоги, на яку посилається представник позивача у позові, а останній також не надав копію вказаної вимоги та доказів її направлення або вручення відповідачу. Відповідач піддає сумніву факт набуття позивачем права вимоги через відсутність у позивача, як нового кредитора, документів, які засвідчують права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення. Акт приймання-передачі за договором факторингу не містить переліку вимог, які передаються, а наданий позивачем Витяг з реєстра, засвідчений позивачем, не має підписів сторін. Відповідач не зазначає про відсутність або наявність заборгованості, а зазначає лише про відсутність у позивача доказів наявності або відсутності такої заборгованості та про ненадання їх під час подання позову. 
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.04.2026 року задоволено клопотання представника ТОВ «ФК «Суперіум» та витребувано у АТ «Ідея Банк» обґрунтований розрахунок заборгованості (помісячний розрахунок окремо по заборгованості за кредитом та відсоткам із зазначенням нарахованих, сплачених коштів, періодів здійснення відповідних нарахувань) станом на 15.11.2023 (день укладення договору факторингу) за кредитним договором № Z60.304.70737 укладений з ОСОБА_1 . 
28.04.2026 року до суду надійшла заява від АТ «Ідея Банк» на виконання вищезазначеної ухвали разом з випискою та детальним розрахунком.
Після надходження до суду на виконання ухвали від 15.04.2026 року виписки по рахунку та детального розрахунку заборгованості за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року сторона відповідача додаткових пояснень або заперечень щодо відомостей, які містяться у вказаних документах, до суду не надала.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13.07.2026 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Представник позивача разом з позовом надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Відповідач та його представник в судове засідання повторно не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, про наявність поважних причин, які перешкоджають участі в судовому засіданні не повідомили.
На підставі статтей 223 та 247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, встановив такі обставини.
31.10.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z60.304.70737, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 63 307,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.
Згідно з пунктом 1.2. кредитного договору банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 48 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок, вказаний позичальником.
За пунктами 1.3. та 1.4. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 6,00% (маржу кредитодавця). Станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена рішенням правління кредитодавця, становить 9,50%, що разом з маржею кредитодавця складає змінювану процентну ставку в розмір 15,5000%.
Відповідно до пункту 1.10. кредитного договору за обслуговування кредитом кредитодавцем позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.
Пунктом 6 кредитного договору визначений графік щомісячних платежів за кредитним договором, який включає щомісячну сплату позичальником тіла кредиту, процентів за користування кредитом, комісії.
15.11.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Суперіум» укладено договір факторингу № 15/11/23, за яким ТОВ «ФК «Суперіум» отримало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року.
У пункі 5.1. договору факторингу зазначено, що права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора саме в день підписання сторонами друкованого реєстру боржників та Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно», за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених п. 4.1. цього Договору.
Відповідно до пункту 4.1. договору факторингу фактор зобов`язується сплатити клієнту фінансування в розмірі 2 230 617,00 грн шляхом перерахунку 100% вказаної суми на рахунки клієнта протягом 3-х робочих днів після отримання реєстру боржників в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку та підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в електронному вигляді, друкованого реєстру боржників, договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно».
Платіжною інструкцією № 889 від 16.11.2023 року підтверджується оплата в розмірі 2 230 617,00 грн.
Згідно з актом приймання-передачі реєстру боржників № 1 від 15.11.2023 року за договором факторингу № 15/11/23 від 15.11.2023 року фактор та клієнт уклали даний акт про те, що клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників № 1 від 15.11.2023 року кількістю 4140, кількість кредитів - 4379.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 15/11/23 від 15.11.2023 року ТОВ «ФК «Суперіум» набуло права грошової вимоги за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року в розмірі 224 999,03 грн., з яких: заборгованість за основним боргом 55 977,35 грн., заборгованість за відсотками 29 357,40 грн., заборгованість за комісіями 139 664,28 грн.
Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Положеннями частини другої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до положень статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частина друга статті 642 ЦК України).
Як вбачається з досліджених доказів, умови кредитного договору відповідачем належним чином не виконані, в передбачені договором строки грошові кошти не повернуто.
Можливість заміни кредитора в зобов`язанні передбачена в статті 512 ЦК України, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. При цьому відступлення права вимоги призводить до заміни сторони за кредитним договором (кредитора) та не змінює умови укладеного кредитного договору.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (стаття 1077 ЦК України).
Факт правонаступництва, за яким до ТОВ «ФК «Суперіум» перейшло право кредитора за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року, підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.
Тлумачення статті 516 та частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, де зазначено, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним», а також Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 522/22802/17, які суд враховує відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до положень статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Оцінюючи доводи представника відповідача, викладені у відзиві та доповненнях до відзиву, суд виходить з наступного.
Посилання представника відповідача на положення статті 517 ЦК України як на підставу вважати договір факторингу № 15/11/23 від 15.11.2023 року неукладеним ґрунтується на неправильному тлумаченні зазначеної норми матеріального права. Статтею 517 ЦК України врегульовано обов`язок первісного кредитора передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, а також право боржника не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому доказів переходу відповідних прав. Вказана норма не визначає момент укладення договору факторингу та не встановлює неукладеність такого договору як наслідок ненадання новому кредиторові окремих документів.
У даній справі факт переходу до ТОВ «ФК «Суперіум» права вимоги саме за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року підтверджується договором факторингу № 15/11/23 від 15.11.2023 року, актом приймання-передачі Реєстру боржників № 1 від 15.11.2023 року та витягом з Реєстру боржників, у якому ідентифіковано відповідача, кредитний договір та розмір переданої грошової вимоги. Крім того, на виконання ухвали суду первісним кредитором АТ «Ідея Банк» безпосередньо до суду надано виписку та детальний розрахунок за цим кредитним договором, що у своїй сукупності з іншими доказами підтверджує існування кредитного зобов`язання та дозволяє перевірити його виконання відповідачем.
Таким чином, доводи відповідача про відсутність у позивача доказів самого існування кредитного зобов`язання та розміру заборгованості були обґрунтовані в тій частині, що на час подання позовної заяви надана позивачем довідка та витяг з Реєстру боржників не містили детального відображення здійснених нарахувань і платежів, що унеможливлювало перевірку правильності заявленої до стягнення суми. Разом з тим зазначена неповнота доказової бази була усунута під час розгляду справи внаслідок витребування судом та надходження безпосередньо від АТ «Ідея Банк» виписки по рахунку і детального розрахунку заборгованості. Тому зазначені доводи відзиву самі по собі не є підставою для відмови у стягненні тієї частини заборгованості, наявність та розмір якої підтверджуються сукупністю досліджених судом доказів.
Щодо посилання відповідача на відсутність доказів отримання ним повідомлення про заміну кредитора суд зазначає, що така обставина не припиняє зобов`язання позичальника та не звільняє його від погашення існуючої заборгованості. Неповідомлення боржника про заміну кредитора має наслідком збереження за боржником права виконати зобов`язання первісному кредиторові, і таке виконання вважатиметься належним. Водночас доказів погашення відповідачем спірної заборгованості первісному кредиторові після відступлення права вимоги матеріали справи не містять.
Посилання відповідача на ненадання позивачем доказів направлення досудової вимоги також не є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки на час звернення позивача до суду погоджений сторонами строк кредитування закінчився, а обов`язок позичальника повернути отримані кредитні кошти настав відповідно до умов кредитного договору. Відсутність окремої досудової вимоги за таких обставин не припиняє вже існуючого та простроченого грошового зобов`язання.
Суд враховує, що одним із доводів відзиву представника відповідача визначено неможливість надати заперечення щодо розміру заявленої до стягнення заборгованості у зв`язку з відсутністю у матеріалах, поданих разом із позовною заявою, детального розрахунку, який би давав можливість перевірити порядок, періоди та розмір нарахування основного боргу, процентів і комісії.
У зв`язку з наведеним ухвалою суду від 15.04.2026 року у АТ «Ідея Банк» було витребувано обґрунтований помісячний розрахунок заборгованості із зазначенням нарахованих та сплачених коштів і періодів відповідних нарахувань. На виконання зазначеної ухвали 28.04.2026 року АТ «Ідея Банк» надало суду виписку по рахунку та детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року.
Після надходження зазначених доказів до суду сторона відповідача додаткових пояснень або заперечень щодо відображених у них нарахувань та платежів не подала, конкретних арифметичних помилок у розрахунку первісного кредитора не зазначила, правильність відображення здійснених відповідачем платежів не спростувала та власного контррозрахунку заборгованості суду не надала.
За таких обставин первісні заперечення відповідача щодо неможливості перевірити розмір заявленої заборгованості у зв`язку з відсутністю детального розрахунку були усунуті в ході судового розгляду шляхом витребування та дослідження відповідних доказів безпосередньо у первісного кредитора.
Разом з тим ненадання відповідачем після надходження зазначених доказів додаткових заперечень або власного контррозрахунку саме по собі не свідчить про визнання ним заявленого позивачем розміру заборгованості та не звільняє суд від обов`язку перевірити не лише арифметичну правильність розрахунку, а й наявність передбачених законом та договором правових підстав для нарахування і стягнення кожної зі складових заявленої суми.
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Тому неподання стороною відповідача конкретних заперечень щодо відомостей детального розрахунку враховується судом під час оцінки доказів у їх сукупності, однак не може бути підставою для стягнення сум, нарахування яких суперечить імперативним приписам закону.
Отже, доводи сторони відповідача про недоведеність розміру заборгованості суд оцінює з урахуванням доказів, отриманих у ході розгляду справи. Надані АТ «Ідея Банк» виписка та детальний розрахунок дають можливість встановити здійснені за кредитним договором нарахування і платежі та перевірити їх арифметичний розмір. Водночас питання про те, чи ґрунтується кожне з таких нарахувань на чинних нормах законодавства та умовах кредитного договору, суд вирішує самостійно при наданні правової оцінки кожній складовій заявленої до стягнення заборгованості.
Так, судом встановлено, оскільки не спростовано сторонами, що відповідач, після заміни кредитора, не вчиняв дій щодо погашення заборгованості за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року.
Згідно з довідкою за заборгованістю за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 224 999,03 грн., з яких: заборгованість за основним боргом 55 977,35 грн., заборгованість за відсотками 29 357,40 грн., заборгованість за комісіями 139 664,28 грн.
Таким чином, всупереч умов кредитного договору відповідач свого зобов`язання щодо повернення кредиту не виконав.
Щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісією за обслуговування кредиту в розмірі 139 664,28 грн. суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Вирішуючи питання щодо правомірності встановлення та нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, суд враховує, що спірний кредитний договір укладений 31.10.2017 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку (рахунків) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені та які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум, а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
На час укладення спірного кредитного договору діяли Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 року № 49, прийняті на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) дійшла висновку, що Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом про її надання. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набрання чинності цим Законом, щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право отримувати безоплатно не частіше одного разу на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої, другої статті 11 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Крім того, Верховний Суд виходить із того, що якщо кредитним договором не визначено конкретного переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які фактично надаються споживачу та за які встановлена щомісячна плата за обслуговування кредиту, положення договору про сплату такої плати підлягають оцінці з урахуванням приписів частин першої, другої статті 11 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Як вбачається з умов кредитного договору № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року, за обслуговування кредиту, яке включає, зокрема, надання інформації по рахунку на запит позичальника, на відповідача покладено обов`язок щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів. При цьому така плата нараховувалася щомісячно незалежно від фактичного звернення позичальника із запитом про надання відповідної інформації.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався до банку за отриманням інформації про стан кредитної заборгованості частіше одного разу на місяць. Позивачем також не доведено надання відповідачу інших конкретно визначених додаткових чи супутніх послуг, за які згідно із законом могла встановлюватися та щомісячно стягуватися заявлена плата за обслуговування кредитної заборгованості.
За таких обставин встановлена кредитним договором щомісячна плата за обслуговування кредитної заборгованості фактично передбачає оплату послуги, яку у визначених законом межах кредитодавець зобов`язаний надавати споживачу безоплатно, а тому відповідна умова кредитного договору є нікчемною в силу частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Визнання такої умови недійсною судом не вимагається, оскільки її недійсність встановлена законом. При вирішенні спору суд у мотивувальній частині рішення констатує нікчемність відповідної умови договору та враховує правові наслідки її нікчемності при визначенні розміру заборгованості, яка може бути стягнута з відповідача.
Отже, заявлена ТОВ «ФК «Суперіум» до стягнення заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 139 664,28 грн, нарахована на підставі нікчемної умови кредитного договору, стягненню з відповідача не підлягає.
Водночас встановлення нікчемності умови кредитного договору щодо сплати комісії має значення не лише для вирішення питання про заявлену до стягнення заборгованість за комісією, але й для визначення фактичного залишку інших складових кредитної заборгованості.
Як вбачається з наданого АТ «Ідея Банк» детального розрахунку, у період виконання кредитного договору відповідачем фактично сплачувалися грошові кошти, з яких первісним кредитором у загальному розмірі 17 635,11 грн. було спрямовано на погашення нарахованої плати за обслуговування кредитної заборгованості.
Оскільки обов`язок відповідача зі сплати такої комісії ґрунтувався на нікчемній умові договору, зазначені кошти не могли бути правомірно враховані як погашення боргу за комісією та повинні бути враховані при визначенні загального фактичного розміру невиконаного грошового зобов`язання за кредитом.
Такий підхід узгоджується зі змістом статті 534 ЦК України, відповідно до якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі та за відсутності іншої встановленої договором або законом черговості вимоги кредитора погашаються у визначеній цією нормою послідовності.
Отже, при визначенні остаточного розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, сума 17 635,11 грн, фактично сплачена відповідачем та безпідставно зарахована первісним кредитором у рахунок нікчемної комісії, підлягає зарахуванню в рахунок належних до сплати за кредитним договором сум основного боргу та процентів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено в частині другій статті 77 ЦПК України.
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, п`ята статті 263 ЦПК України).
Таким чином, судом враховано усі заперечення сторони відповідача, викладені у відзиві та доповненнях до нього. Доводи про недоведеність самого факту переходу до ТОВ «ФК «Суперіум» права вимоги та про неукладеність договору факторингу з підстав, передбачених статтею 517 ЦК України, свого підтвердження не знайшли. Так само відсутність доказів повідомлення відповідача про заміну кредитора не припиняє існуючого кредитного зобов`язання.
Разом з тим доводи відповідача щодо неможливості перевірити заявлений позивачем розмір заборгованості за відсутності детального розрахунку суд врахував, у зв`язку з чим відповідні докази були витребувані безпосередньо у первісного кредитора АТ «Ідея Банк». Після надходження зазначених доказів сторона відповідача конкретних заперечень щодо відображених у виписці платежів та арифметичних даних розрахунку не надала.
Водночас перевірка судом правової підстави окремих нарахувань не залежить виключно від наявності відповідного заперечення сторони. Оскільки недійсність умови договору щодо щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості встановлена законом, така умова є нікчемною з моменту укладення договору та не породжує передбаченого нею обов`язку споживача. Тому заявлена позивачем заборгованість за комісією стягненню не підлягає, а раніше сплачені відповідачем та зараховані первісним кредитором у рахунок такої комісії кошти повинні бути враховані при визначенні залишку належної до сплати заборгованості за кредитом.
За наведених обставин позовні вимоги ТОВ «ФК «Суперіум» є обґрунтованими лише в частині фактично непогашеної заборгованості за основною сумою кредиту та процентами, нарахованими на законних і договірних підставах у межах строку кредитування, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.
Отже, із суми заборгованості за основним боргом та процентами у загальному розмірі 85 334,75 грн (55 977,35 грн. + 29 357,40 грн.) підлягає виключенню 17 635,11 грн., раніше зарахованих первісним кредитором у рахунок погашення нікчемної комісії. Відтак належний до стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «Суперіум» розмір заборгованості за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року становить 67 699,64 грн.
Таким чином, позовні вимоги ТОВ «ФК «Суперіум» підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № Z60.304.70737 від 31.10.2017 року у загальному розмірі 67 699,64 грн. У задоволенні позовних вимог в іншій частині, зокрема щодо стягнення заборгованості за комісією, нарахованою на підставі нікчемної умови кредитного договору, слід відмовити.
Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 699,99 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1244 від 24.12.2025 року.
У зв`язку з частковим задоволенням позову на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 812,40 грн. (2 699,99 грн ? 67 699,64 грн / 224 999,03 грн).
На підставі статей 525, 526, 512, 514, 516, 517, 534, 599, 610, 626-629, 1048, 1050, 1054, 1056-1, 1077 ЦК України, статей 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування» та керуючись статтями 12, 13, 76, 77, 81, 141, 263-265, 272-274, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов Товариста з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» заборгованість за кредитним договором Z60.304.70737 від 31.10.2017 року в сумі 67 699,64 грн.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 812,40 грн.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Кузьменко